Светослав Минков
Другата Америка

chitanka.info

Пътуването

Да разгърнеш географския атлас и да усетиш под пръстите си шарените кожи на петте материка, да надникнеш в пъстрата стъклопис на тоя чуден прозорец, който ще ти открие очертанията на незнайни земи, полушария и морета — ето едно незабравимо удоволствие, което човек изпитва преди отпътуването си за някоя далечна страна. Разтворил пред себе си атласа, скорошният пътник дълго плъзга показалеца си по картата, над планини и крайбрежия, над цифри и меридиани, докато най-сетне спре на оная точка от земното кълбо, дето кракът му ще стъпи след седмици или след месеци.

В такива минути въображението ни рисува картини, една от друга по-примамливи. Някаква потайна радост вълнува всяка клетка на тялото ни, ускорява биенето на сърцето ни, замъглява съзнанието ни като опиумен дим. Хората и предметите около нас стават прозрачни — през тях ние виждаме само едно: земята, в която отиваме.

Ето продавача на пътния билет, ето дрогериста, който ни подава необходимите тоалетни дреболии за малкия ни ръчен куфар, ето паспортния чиновник, важен и строг като дворцов маршал. Тия неволни участници в нашето заминаване са ни сякаш отдавнашни познайници. Ние им се усмихваме и се чудим защо те са тъй равнодушни към нас…

Така, в това трескаво състояние на постоянно растяща приятна тревога и на несъзнателно отчуждаване от окръжаващата ни действителност, настъпва часът, когато ние затваряме куфарите си със смътното чувство, че сме забравили да сложим още нещо в тях.

После ние стоим на перона на гарата с пардесю в ръка и с някакво пакетче, което са ни дали в последния момент. Близките ни и приятелите ни подхвърлят шеги и се опитват да ни заприказват. Отговаряме им разсеяно, бъркаме непрестанно в джебовете си и търсим паспорта, или пък си спомняме съвсем неочаквано, че сме пропуснали да си вземем сбогом от оня далечен сродник, когото виждаме на трите години веднъж, но който все пак си е присвоил необяснимото право да се сърди, ако заминем за някъде, без да му се обадим.

Идва влакът. Качваме се в един от вагоните и се показваме в рамката на някой прозорец. Сега изпращачите са по-мълчаливи. Връзката между нас и тях е вече наполовина прекъсната. Само някаква невидима жица все още виси във въздуха и по тая жица се търкулват като редки дъждовни капки няколко насила казани думи, за да се наруши мълчанието между прозореца и перона.

Тогава бие последният звънец. Локомотивът свирва и съскащата от ноздрите му пара пресеква внезапно. Колелата на вагоните скръцват, влакът се плъзва по безкрайния лъскав магнит на релсите.

И пътникът изчезва в чудесната неизвестност, минава мостове, тунели и гари, слиза в непознати градове и хотели, пише къси писма и в бързината си залепва накриво пощенската марка, потъва в хладния покой на старинни църкви или пие коняк из пристанищните барове, почива си на палубата на някой океански параход под топлия полъх на пасатните ветрове и се сближава с хора, които не ще види повече в живота си.

Нови светове, просторни и загадъчни, се откриват пред погледа ни. Всяко незначително събитие и бегла преживелица добиват за нас особен смисъл. От това леко докосване до неизвестното дори най-дребните неща ни изглеждат невероятно уголемени, като в някаква магична панорама с увеличителни огледала.

Късно след завръщането ни от далечните и сякаш сънувани места ние откриваме с учудване в гънките на някои забравени из куфарите обуща може би прашинки от червената земя на бразилските кафеени плантации, дето сме спирали случайно. Това е наистина най-реалната следа от нашата странна самоизмама, наречена пътуване. Но обущата се изчистват отново и тухленочервеният прах по тях се изгубва.

Остават само прашинките, полепени по паметта ни. Те фосфоресцират дълги години в съзнанието ни и напомнят мигащите фарове на ония брегове, които някога са минали пред очите ни като плаващи миражи.

Един параход в океана

Една лятна привечер сирената на френския параход „Флорида“ изпищява продължително и тревожно в генуезкото пристанище. Котвата е дигната, дръпнато е и желязното въже, което свързва парахода с кея. „Флорида“ се залюлява, обръща се бавно и потегля на път към далечните брегове на Южна Америка. Малкото изпращачи на пристанището размахват кърпички и шапки. Един митнически чиновник в униформа тича нанякъде. Един хамалин бие едно куче. Трима английски моряци седят върху един грамаден сандък и ядат портокали. Някои от изпращачите се провикват и още веднъж отправят благопожелания и напътствия към близките си, ала думите им не стигат до палубата на парахода — те сякаш падат във водата и потъват, без да бъдат чути.

След половин час Генуа гасне в кораловото отражение на залеза, а самото слънце се къпе в далечината на хоризонта, съблякло като змей светлината си в морето. Едва сега пътниците на парахода се откъсват от земята и се оглеждат любопитно наоколо. Започват познанствата с най-обикновен разговор. В тоя плаващ затвор човек не може да бъде сам през дългите дни на пътуването. Едни отиват в Рио де Жанейро, втори — в Монтевидео, трети — в Буенос Айрес. Ала и едните, и другите знаят много добре, че след няколко дена настъпва безкрайното еднообразие на океана, и затова си осигуряват отрано партньори за бридж и събеседници за дълбоките меки кресла в бара.

* * *

Какъв е тоя звън като биене на клепало в някой нашенски манастир? Един келнер обикаля палубата и коридорите на парахода и удря силно голям меден гонг: първият сигнал за вечеря. След четвърт час келнерът се явява отново и дава втория сигнал, като бие все тъй оглушително гонга. Пътниците заемат местата си в трапезариите.

Ония от първа класа участвуват наистина в едно рядко пиршество.

Идва прислужникът, облечен в смокинг, и поздравява учтиво гостите на своята маса. Това е фокусникът, който след малко ще извика: „А votre service, Madame!“ или „A votre service, Monsieur!“ — и ще донесе на сребърно блюдо една грамадна хризантема, направена от риба, или консервирано прасе с вкус на кокошка. Прислужникът подава картата за ядене, обръснатото му лице е лакирано с оная усмивка на професионална любезност, с която особено келнерите във френските параходи умеят да подкупват пасажерите, за да получат по-голямо възнаграждение в края на пътуването.

Картата за ядене е написана в цветистия и патетичен стил на френското готварско изкуство. При това изобилие на храна човек наистина не знае какво да прави и както обикновено се случва, избира най-лошото ястие, което му се поднася с толкова много сосове и гарнитури, че езикът изгубва способността да различава отделните вкусове и премята набързо залъците в устата. Слава богу, че виното е едно и от него не може да се прави избор. То е гъсто и кисело, от собствените изби на Société Général de Transports Maritimes. Да, виното е кисело, но и то все пак носи внушителното име St. Georges.

Колко смешни са тия тесни и дълги лопатки, които се употребяват при яденето на риба. Те заместват ножа с тая само разлика, че са по-неудобни от него. Ала риба с нож не се яде. Това е закон на фабрикантите на кухненски прибори, закон на практичните и неуморими изобретатели, които внушават на хората да изглеждат възпитани, когато се хранят. А после, след като са яли риба с такива лопатки, същите тия хора могат да се ругаят помежду си, или пък да си чистят зъбите с клечки пред очите на другите сътрапезници и никой не ще ги обвини в невъзпитание.

В големите параходи, които пътуват за Северна Америка, като „Нормандия“ и „Кралица Мери“, на обед и на вечеря свири оркестър. Параходите с рейс Европа — Южна Америка са по-малки, от по 15 000 тона, и оркестърът в тях е заменен с грамофон. Докато трае обедът или вечерята, няколко издраскани плочи разплитат серпантини от хрипкави звуци, в които и най-немузикалното ухо долавя познати мелодии и арии от „Кармен“ и „Тоска“, от „Веселата вдовица“ и „Цигански барон“.

И внезапно всичко наоколо добива някакъв театрален характер: и бутафорската мебелировка на трапезарията с пасторални стенописи и с пъстри плюшени кресла, и пътниците, и келнерите, и грамадните варени омари, направени сякаш от червен картон, и комендантът на парахода със своите офицери и с двамата лекари, които се хранят на една маса.

* * *

Няколко думи за Франсоа — за стройния джентълмен, който обича да пее понякога Интернационала. Човек би очаквал да види в ръката му тенисна ракета, ако при раждането му орисниците не бяха сложили в люлката му келнерски поднос. Той е сух мургав момък, с малко уморени очи и с портретче на жена и дете в една от преградките на портфейла му от изтъркан марокен. Говори френски като всеки истински французин — топло и меко, сякаш има в устата си не език, а парче кадифе. Когато след полунощ пътниците се приберат в кабините си, Франсоа спуща един тежък дървен капак пред прозореца на малкото си дюкянче, загасва лампите в бара и отива да спи.

Франсоа е барман в първокласния бар на „Флорида“. За него пътуването е занаят, а самият му занаят — развлечение. Колко хора само са пили от неговите чаши. И авантюристи със смели проекти, и аристократи с дръпнати вежди над моноклите, и тежки търговци на добитък от Аржентина, и знаменити европейски певци, които са отивали на гастрол в операта на Рио де Жанейро или в театър „Колон“ в Буенос Айрес. Различни са пътниците, но Франсоа е винаги един и същ: внимателен, дискретен и приятно интимен. Той предсказва времето като барометър, знае курсовете на всички земни монети като борсов специалист и играе ролята на Йоан Кръстител при минаването на екватора. Франсоа е неповторим от другиго, Франсоа е щедрият продавач на сънища, които налива с няколко милиметра над чертата, гравирана като пръстен около дебелите стъклени чаши.

В неговата весела аптека са наредени безброй бутилки с пъстри етикети: уиски „Бляк енд Уайт“, коняк „Мартел“, добродушният и банален вермут „Чинцано“, старият познайник „Отец Бенедиктин“, ром, джин, една парфюмирана дузина ликьори с най-различни имена, цветове и вкусове и най-сетне шампанско — тоя тържествен вдъхновител за банкетни речи и за кабаретни подвизи, скрит в черни бутилки с шапчици от златен станиол. Разбира се, това не е всичкото алкохолно богатство на Франсоа. Освен изброените напитки има и други няколко, в които зрее частица от сложната душа на коктейлите. Достатъчно е само Франсоа да вземе в ръцете си малката никелова граната, да я разтвори през средата и да налее вътре по няколко глътки от това или онова шише, да капне после две-три капки куантро или половин капка от гъстата като малага и силна като цианкалий подправка и като затвори отново гранатата, да я увие в бяла кърпа и да я разтърси по всички правила на изкуството, докато се извърши великата магия на смешението — безшумната експлозия на алкохолите, които раждат нов подпалвач на човешките мисли и желания.

Франсоа налива така приготвения коктейл в една чаша и го поднася, да речем, на младия уругвайски доктор, който е бил на Олимпиадата в Берлин и сега се връща в Монтевидео.

* * *

Въпреки всички удобства, въпреки мекото легло с лек балдахин, който се поклаща от освежителното подухване на вентилатора, кабината на всеки пътник е малка затворническа килия. Прозорчето й с дървена решетка гледа към палубата. Над порцелановия умивалник е заковано огледало със стъклена поличка. До поличката потракват в металически гривни шише с вода и празна чаша. После — един гардероб и спасителен пояс върху него, един скрин, един стол и килимче пред леглото.

В кабината е толкова тясно, че човек едва може да разтвори куфарите си. Прибира се вътре само ако е заболял от морска болест или — ако трябва да спи.

Дълги и кошмарни са нощите във водата. Глухият плясък на вълните се смесва с нестихващото бучене на параходните машини и чак когато се затвориш в кабината си, забелязваш, че параходът се тресе и всичко наоколо трепери, че стените скърцат и пращят, че шишето с одеколона, пастата за зъби и кутийката със самобръснача се хлъзгат от единия до другия край на стъклената поличка под огледалото, оживели сякаш внезапно от удара на вълшебна пръчица. Мъчиш се да заспиш, ала сънят не идва. Понякога, унесен в полудрямка, чуваш дрънкане на вериги, които се събарят над самата ти глава, понякога пък се сепваш от страшен гърмеж и отваряш като обезумял очи, за да разбереш, че столът е паднал или че вратата на гардероба се блъска като зловещо крило в полумрака.

И в това мъчително състояние на полубдение и полусън се мяркат от време на време в безкрайната пустиня на съзнанието ти малки оазиси от спомени, образи на хора, с които си се ръкувал и с които си разговарял преди месец, преди два — ето, светват като картини, рисувани на порцелан, улици, къщи и стаи: в живата и тънка тантела на твоята памет играе ясният лъч на неотдавнашния ти живот.

А после изведнъж пред теб се възправя отново земята, но тоя път жестока и зла. Тя ти отмъщава заради бягството от нея и бие мозъка ти с нелепи и глупави сънища чак до разсъмване.

* * *

Марсилия. Гора от параходни мачти. Сенегалски войници в зелени униформи и червени фесове. Катранените им лица с озъбена усмивка рекламират сякаш боя за обуща. Скрипците на криковете работят трескаво. Четири часа престой.

Който обича, може да разгледа града. Всеки шофьор на пристанището притежава удостоверение, което му дава право да лъже чужденците, че е бил шофьор на Барту в деня на атентата срещу крал Александър. Чужденците слушат и вярват — какво щастие наистина, че един очевидец им описва в най-големи подробности убийството на краля, атентатора, суматохата. За такъв разказ и за половинчасова разходка с автомобил човек жертвува с удоволствие петдесет франка.

Когато „Флорида“ потегля отново на път, на борда се забелязват много нови пътници. Престарели французи — мопасановски типове — с прошарени бради, но с млади сърца и с туристически кепета на главите, група мълчаливи калугерки с бели колосани шапки и нагръдници, две кабаретни артистки с оксиженирани коси и с „контракти“ за увеселителните заведения на Южна Америка, един прочут архитект, един представител на автомобили с жена си, която сама напомня някакъв стар автомобил с рекорден километраж, но все пак с грижливо лакирана каросерия, и най-сетне — неколцина неразгадаеми люде от различни народности и с различни професии и намерения.

Палубата се оживява от смеха и крясъците на новодошлите, сирената свирва дрезгаво за сбогом и един катер повежда парахода навътре в морето.

* * *

Планинските брегове на Испания. Параходът бърза към Гибралтар. Отвъд планините се водят упорити сражения. Земята на тореадорите, на портокалите и на тъмнооките хубавици е разорана от гранати и бомби. Един народ брани свободата си и кърти с динамит традицията на феодализма. Героичните свободолюбци издигат барикади от собствените си сърца срещу куршумите на мароканските пълчища.

Къщите на Барцелона се изрязват като бели гробници върху ведрия лазур на небето. Каква странна тишина е обгърнала тоя град на панаирите, из чиито покрайнини сега навярно припукват пушки. Там може би има деца, които още играят с кукли и с дървени кончета, театри, които представляват редовно комедии от Лопе де Вега, магазини, дето продавачите спокойно предлагат лак за нокти, щипки за скубане на вежди или гердани от стъклени мъниста. Животът е по-силен от смъртта и при всички случаи подчертава неизменните навици на хората и суетата на всекидневието.

По-нататък пропълзява дългата мека сянка на Сиера Невада, забулена в синкава мъгла. Още по-нататък е Малага — старият град на Андалузия — с просторните лозя, които събират лъчите на слънцето в зърната на своето прочуто грозде Педро Хименес, за да ги излеят после отново в тъмнокехлибареното масло на най-хубавата малага Лакрима.

Пътниците на „Флорида“ напразно търсят сензация. Напразно се взират и насочват бинокли към испанския бряг. Няма ли поне някой самолет да пусне две-три бомби над смълчаните селища и да разтърси тишината с експлозия? Мигар в цената на пътния билет не влиза наред с храната и едно малко развлечение, един забавен миг от трагедията на испанската земя?

Испания мълчи. Испания минава пред погледа като каменна панорама.

* * *

Ето Гибралтар — края на Средиземно море и началото на океана. По голите скали на гибралтарската крепост са наредени като скрити далекогледи гърлата на мощни оръдия. Там дебне любопитното око на Великобритания. Добре е да се знае какви параходи минават през вратите, които свързват западните и северните страни на Европа със Средиземноморието и по-нататък — чрез Суец — със страните на Индийския и Тихия океан. Любознателността е ценно качество особено когато мислиш за собствените си колонии.

Разправят, че Гибралтар е единствената местност в Европа, дето живеят диви маймуни. Ако това е вярно, англичаните сигурно ще покровителствуват тяхното развъждане дотогава, докато те се смесят с останалото население на града и го претопят в едно ново племе, което никога не ще предявява право на собственост върху тая здрава опора на британското морско могъщество.

Оттатък Танджер водата е вече съвсем друга — маслиненозелена, леко накъдрена, без пяна. Едва сега започва истинският океан. Европа остава далече. Вместо нея се вижда Африка. Слънцето сипе огнени стрели. Не подухва никакъв вятър.

Пътниците на парахода се събличат по риза и се изтягат лениво в тръстиковите кресла пред бара. Франсоа сменява смокинга си с бял костюм, като запазва само черната си вратовръзка. Някои се опитват да четат романи, но заспиват още на първата страница. Други трима търсят четвъртия човек за покер. Жената на автомобилния представител седи по синя пижама и пие цитронада през сламка. От време на време тя разбърква със сламката парчето лед във високата чаша. Къде е нейният мъж? Тоя е един от тримата, които търсят четвъртия.

Параходът се плъзга по водата, а водата шуми във витлата на машините, става за миг млечнобяла, издига се в малки вълни и се разлива с тих плясък.

Едно стадо делфини плува наоколо като почетна стража.

* * *

Задушна африканска нощ тежи над спокойния океан.

Човек може да стои с часове на палубата и да се взира в далечината. Понякога ще се покаже параход, направен сякаш целият от стъкло, с десетки светещи прозорчета. Друг път ще блесне някъде фар и ще замига като светулка, а после ще се заниже верига от лампи, които хвърлят отражението си във водата. И отново след това изчезват светлините, изчезват параходи, градове и крайбрежия и ти виждаш само неизмеримата водна шир, разляна наоколо като тежко масло.

Пътниците са се прибрали отдавна в кабините си. Някои, по-упорити, още не са си легнали и се мъчат да пишат писма, които ще пуснат в Дакар. „Пътувам добре, не мислете нищо лошо.“ Това просто изречение се повтаря във всяко писмо като успокояващо заклинание над ония, които живеят на някой друг меридиан и непрекъснато мислят за корабокрушения и катастрофи.

В тоя късен час параходът изглежда мъртъв. Струва ти се, че се намираш на един от ония запустели призрачни кораби, обречени на вечно скитничество из океана. Обръщаш се: около тебе няма никой. Отваряш вратата на коридора и надничаш вътре: там е само сянката ти, пропълзяла през рамката на отворената врата. Изкачваш се по тясната желязна стълбичка при въжетата и при спасителните лодки: насреща ти израстват като гигантски дънери двата параходни комина.

Ала ето че ти се връщаш пак на палубата и тогава разбираш, че освен тебе има и други живи същества в призрачния кораб. Един моряк, изскочил внезапно отнякъде, размотава наблизо една дебела платнена тръба. След малко той ще отпуши някакъв кран и ще започне да облива дъските на палубата със силна водна струя. Приближаваш се до него и се вглеждаш в голите му ръце. Те носят неизбежната татуировка, рисувана с барут под кожата — тия груби фигурки-амулети, които пазят може би по един спомен от Сантос, от Сингапур или от Хавайските острови.

Един неписан закон гласи: „Когато морякът остане без работа, започва да мисли опасни неща“. Затова именно моряците са винаги на крак и все вършат нещо: или боядисват през ден, през два парахода с бяла боя, или чистят перилата на стълбите и мият палубата, или най-сетне лъскат по цели часове месинговите дръжки по вратите на кабините.

Кой би отрекъл наистина ползата от такава една болнична чистота?

От тоя упорит труд печелят и параходните дружества, и човешката хигиена.

* * *

Когато мислим за епохата на белите перуки, на кринолините и на дилижансите, ние си представяме обикновено пухкавата нежност на един парфюмиран век от коприна, от реверанси и от галантни жестове, без да допущаме, че в тая епоха е съществувала невъобразима мръсота и нечистоплътност. Когато чуем да се говори за Канарските острови, веднага виждаме пред себе си някакви слънчеви градини с екзотични дървета, по чиито клони са накацали милиони пеещи канарчета. Това вълшебство на нашето въображение се дължи на вродената ни склонност към романтичното осъзнаване на ония непознати неща, които са далеч от нас по време и по разстояние.

Всъщност Канарските острови са покрити с голите конуси на изгаснали вулкани — като Гран Канари, Тенерифе, Палма, Гомера и Феро — или с нанесени от Африка дюни — като Ланцероте и Фортевентура. Днес потомците на някогашните гуанхи развъждат там овци, свине, кози, магарета и камили, докато в същото време потомците на някогашните канарчета снасят яйцата си в магазините за пойни птици в Берлин и Лайпциг, в Холандия и в Англия.

Европа е заграбила певците на океанските острови, като им е оставила само утехата да се наричат „канарски“. Европа се опитва да пребоядисва малките жълти птички в портокаловочервени и за тая цел слага в храната им кайенски пипер, когато те меняват перата си.

Така „европеизирани“, канарчетата се продават в нашия културен континент наред с грамофоните и с радиоапаратите — маркирани, номерирани и с писмена гаранция за трайността им.

Един от пътниците стиска между зъбите си своята изгаснала лула и ръмжи недоволно:

— Il ect vrai que ce sont les Iles Canaries, mais quelle désillusion!

Дакар

Из плътния мрак на тихата вечер никнат светлини като пламъчета на свещи.

След малко, когато „Флорида“ спуща котвата си в пристанището на Дакар, пътниците се струпват на палубата и наблюдават с любопитство тълпата чернокожи люде отсреща. Тия бедни пристанищни негри със сламени каски на главите изглеждат някак странно високи в дългите си платнени халати. Те надават невъобразими крясъци на своето сенегалско наречие и се мъчат да изправят подвижния мост, който ще съедини родната им африканска земя с бялата палуба на парахода от Европа.

Най-сетне мостът е закачен и по тесните му дъсчици тръгват първи към борда на „Флорида“ представителите на местната власт. Начело върви един нисък гърбав негър с ясночервена роба и с червен фес. Каква рязка отлика между него и стройните му черни събратя на кея! Подир негъра крачат неколцина френски чиновници и полицаи. С една дума, европейците умеят да подчертават свободата на колонизираните от тях народи. Ето, тоя гърбав негър например, който носи не само титлата „комисар“, но и рогови очила на носа си, притежава церемониалното право да влезе пръв в парахода като някакъв консул. Той държи под мишницата си голяма кожена чанта и поздравява важно коменданта на „Флорида“, а комендантът му козирува любезно и го отвежда лично до една от масите в бара. Там негърът сяда на един стол и изважда из чантата си куп книжа. Останалите чиновници и полицаи се смесват с екипажа и се изгубват нанякъде.

И докато мнозина наоколо хвърлят плахи погледи към гърбавия негър в червената роба и очакват разгласяването на някакви строги разпоредби, оказва се в края на краищата, че книжата на тоя сенегалски първенец не са нищо друго освен писма за някои от пътниците, получени с въздушната поща в Дакар. Така нещастният черен „комисар“ играе ролята на най-обикновен пощенски раздавач, ала това, разбира се, не е важно. Много по-важно е, че той влиза винаги пръв в парахода, и то с такава тържественост, сякаш не Сенегал е колония на Франция, а Франция — на Сенегал.

* * *

Пътниците се спущат по подвижния мост и стъпват на африканска земя. Негрите със сламените каски ги заобикалят и им нашепват като някаква тайнствена парола името на френската национална монета. Изобщо, просията в Дакар стои на завидна висота. Там просят и децата, и възрастните, та дори и войниците, под чиито зелени френски куртки бият туземни сърца. Каква неизмерима ценност представя за сенегалеца разколебания на световната борса франк! Той лъсва като брилянт в тъмната шепа на бедния негър и мигом изчезва, сякаш се просмуква от самото му тяло. Доколко могъщ е франкът, може да се съди по следната любопитна подробност. Сенегалците изпитват почти езически ужас от фотографическия апарат и не позволяват на европееца да ги снима, защото щял да им вземе душата. Ала същите тия сенегалци с най-голямо спокойствие и дори с усмивка застават пред обектива, ако човек им обещае един франк. Историята със средновековния доктор Фауст, значи, се повтаря и в нашия век, но при съвсем оказионни условия: душата на негъра струва много по-евтино, отколкото душата на Фауста.

Когато пътникът от някой презокеански параход слезе нощем в Дакар, една дузина чернокожи шофьори на пристанището разтварят любезно насреща му вратичките на своите овехтели таксита „Рено“ Ако пътникът предпочита да върви пеша, той отминава равнодушно автомобилите и се запътва по широката асфалтова улица, в чието начало двама митничари проверяват с поглед дали в ръцете му има багаж. След тоя лек пропуск пътят за града е вече отворен.

Ала ето че тъкмо сега пътникът попада сякаш в примката на някакви заговорници. Из полумрака на пустата пристанищна улица изскача един сенегалец, загадъчен и недействителен като самата африканска нощ. След него втори, трети, четвърти — една малка дружина от злокобно усмихнати негри в бели халати, които обграждат чужденеца и му предлагат спомени от Дакар: гривни от „сребро“ и от „слонова“ кост, портфейли от змийска кожа и дамски чанти с истински крокодилски люспи, тънки филигранни брошки и цигарлъци — всичко ръчна работа и местно производство. Чужденецът забравя мигновената си уплаха и се вглежда любопитно в предложените му предмети. Той съобразява с еснафското самодоволство на практичния пътешественик, че не ще бъде зле, ако занесе на някого от близките си един подарък от Африка. Например ей тая сребърна гривна. Колко ли струва тя? Как — триста франка?

— Oh, c’est trop cher! — провиква се европеецът, като изпуща уплашено гривната в сандъчето на сенегалеца и тръгва с ускорени крачки към града.

Но чернокожите улични продавачи не го оставят на мира. С една упоритост, която наистина учудва, те вървят подире му като верни телопазители, заплитат се в нозете му, дърпат го и го молят и на всеки три крачки цената на сребърната гривна спада с пет франка. Най-сетне, близо до зданието на пощата, европеецът купува гривната за десет франка и побързва да се скрие в едно малко ресторантче, дето негови познати от парахода пият вече бира и пишат картички за Европа. Той сяда при тях и им показва самодоволно своя африкански трофей, ала в същия миг очите му съзират с ужас дребните издайнически букви, изрязани отвътре на гривната: Made in Czechoslovakia.

Нищо. Нали все пак остава утехата, че тая гривна е купена от истински африкански негър? В това поне никой не може да се съмнява. А що се отнася до измамата — тя открай време е била спасителният ключ на човешкото благополучие. Негърът лъже, за да си купи хляб, белият спекулант или банкер върши същото, за да украси гаража си с нов автомобил или за да си построи къща с оранжерия. Разликата е само в степента на така наречените „нужди“ и в стойността на получените от измамата блага.

* * *

Един чернокож момък се приближава до чужденеца. Той е гологлав, носи широки панталони и тънка фанелка, изопната като змийска кожа върху снажното му мускулесто тяло.

— Извинете, господине, имате ли нужда от водач? — пита учтиво момъкът.

— О, да — отвръща разсеяно чужденецът, подкупен от деликатното държане на младия сенегалец, който по възпитание не прилича никак на своите сънародници. — Бихте ли могли да ми посочите нещо интересно, например някое от увеселителните заведения на Дакар?

— Да, господине.

И двамата тръгват нагоре по главната улица, после криволичат наляво и надясно из разни странични улички, по чиито тротоари са насядали като в джамия малки групи от по трима-четирима сенегалци, облечени все в същите бели халати. Тая жива картина на ориенталския кеф човек може да види тук на всяка крачка.

Чужденецът подхваща разговор с вечния въпрос на добрия педант, който обича статистическите сведения:

— Колко жители има Дакар?

— Четиридесет хиляди души, от които около три хиляди французи и останалите туземци — съобщава като курдисан водачът, отдавна вече свикнал с тоя свой стереотипен отговор.

— Как се отнасят французите с туземното население? — любопитствува европеецът.

— Ние имаме всичко, каквото може да ни даде френската демокрация: и училища, и свобода на религията, и все пак французите са наши господари, а ние — техни роби. Един сенегалец си остава винаги сенегалец, „indigéne“, както презрително го наричат навсякъде — казва спокойно младият негър и веднага след това добавя съвсем неочаквано: — Тук има много комунисти, господине.

При думата „комунисти“ чужденецът се изправя пред един забравен кошмар и добродушното му лице се свива в кисела гримаса.

„Странно — мисли си той. — Уж негър, а говори като бял!“

Богопомазаният представител на благородната бяла раса е предполагал навярно, че чернокожите люде водят началото си не като него от маймуната, а от крокодила или от кенгуруто.

* * *

Бар „Бордо“ е едно от ония съмнителни заведения, които, изглежда, са неизбежната украса на всеки пристанищен град. Тук вече има и негри с вратовръзки, и негритянки в крещящи червени и зелени рокли, и бели проститутки с хлътнали сенчести очи, моряци с разголени гърди, и пропаднали завоеватели на велики миражи, за които Дакар е последният спасителен бряг след едно тъжно житейско корабокрушение. В атмосферата на тая бедна кръчмица се чувствува някакво тежко напрежение, злото електричество на омразата и на тъмната човешка мисъл, потайният лъх на неминуемия скандал.

Посетителите седят, наредени в кръг край стените на заведението — около малки масички, постлани с мръсни шарени покривки. Един негър разнася бира. Той слага и пред вас една запотена чаша, която вие не се решавате да допрете до устните си, обхванати от нелепата мисъл, че черната ръка на негъра е оставила върху чашата катранена следа. В края на краищата вие все пак отпивате няколко глътки бира и триете челото си от обилната пот, защото вътре е горещо като в пещ. От лъсналите лица на негрите капе сякаш разтопен асфалт. Наистина, вратата е отворена, но и навън е все същата непоносима горещина.

Изведнъж от ниската дървена естрада насреща гръмва музика. Една моряшка хармоника разтяга няколко проточени акорда и после залъкатушват игривите тактове на някакъв стар Щраусов валс. Публиката се раздвижва, столовете се отместват шумно и по циментовия под в средата на заведението се плъзват пъстри двойки — моряци и проститутки, негри и негритянки.

Има нещо смешно и същевременно безкрайно романтично в тоя банален валс, който звучи в малката кръчмица на Дакар като изгубено ехо от далечните панаирни шарманки на Европа. Меките звуци на хармониката разгарят и без това кипналата кръв на танцуващите, по чиито нозе израстват мигом невидими криле. И докато телата на моряците и на белите проститутки са впити плътно едно в друго, а лицата им пламтят в порочна руменина — образите на негърските двойки са озарени от странна вътрешна светлина, която запалва в очите им фосфорната искра на някакво свръхземно блаженство.

Колкото години и да минат, където и да отиде след това, човек не може да забрави никога тоя сомнамбулно усмихнат и почти отвъден поглед на танцуващите негри в бедния бар „Бордо“ в Дакар.

Когато последните тактове на валса издъхват с остро скръцване в кожените гънки на хармониката, малката тълпа от дрипави сенегалци, които надничат отвън през рамката на разтворената врата, дълго още стои неподвижна — поразена сякаш от някакво чудо.

* * *

Доскоро на оня ъгъл, отсреща се е намирал китайският ресторант „Ченг“. Тук са се отбивали пътниците от презокеанските параходи, пили са бира или уиски, яли са сандвичи и са мечтали за неща, които никога не са се сбъдвали. Китайският ресторант „Ченг“ е бил приятен кът за отмора — пушилня, в която са димели като лули със запален опиум бляновете на хиляди професионални мечтатели.

Между многото случайни посетители на това заведение се е мяркал често един странен човек на средна възраст, с широкопола шапка, с асирийска брада и с безброй багажни марки върху пътническата си чанта. Художник или фотограф, учител по геометрия или просто педант — тоя човек е бил виждан по палубата на всички параходи, пътуващи между Европа и Южна Америка. Той се е качвал обикновено от Барцелона, слизал е в Рио де Жанейро, дето се е губел няколко седмици, и после е тръгвал по обратния път. Винаги тих, внимателен и любезен, господинът с брадата се е запознавал под скромното име Хуан Алварадо, обичал е да играе бридж, да чете Метерлинк, да седи с часове на палубата и да гледа небето. Когато някой го е запитвал за професията му, той е поглаждал самодоволно асирийската си брада, усмихвал се е кротко и е отговарял, че притежава достатъчно средства, за да може до края на живота си да съзерцава облаците над океана.

Една вечер, когато параходът бил спрял в Дакар и сеньор Хуан Алварадо си пиел спокойно втората чашка уиски в китайския ресторант „Ченг“, неколцина полицаи се приближили неочаквано до него и му пришепнали нещо. Сеньор Алварадо пребледнял и се опитал да бръкне в джеба си, но полицаите го изпреварили, сложили на ръцете му белезници и го извели навън. Половин час по-късно полицията в Барцелона била уведомена с една радиограма, че търсеният импресарио на бели робини е заловен.

Разбира се, с арестуването на сеньор Хуан Алварадо търговията с бели робини съвсем не е изчезнала. И днес още по рейса Европа — Южна Америка сноват непрекъснато благообразни господа и джентълмени, които мълчат и се усмихват като епископи, или пък водят оживени спорове върху изкуството и питат най-наивно по колко години живеят делфините. Всъщност всички тия полиглоти е добродушни физиономии са само опасни агенти и доставчици на бяла стока за южноамериканските публични домове. Обществото на народите, което стои начело на борбата срещу тая позорна търговия с човешка плът, публикува редовно и добросъвестно своите кабинетни проучвания и статистики, а международната полиция залавя по един на хилядо от виновните.

В енцнклопедическите речници се казва: Дакар изнася фъстъци. Би могло да се добави: Дакар внася от Европа млади момичета, които след кратък престой заминават и изчезват завинаги във вертепите на Южна Америка.

* * *

Странно пение, наподобяващо отчаян плач, се носи из нажежения въздух на нощта.

В един разграден двор са насядали на сламени рогозки безброй сенегалци. Под острата светлина на няколко карбидни лампи те празнуват Гаму — раждането на Мохамеда — и чакат изгрева на слънцето. Най-напред един от тълпата, който изпълнява навярно ролята на главен певец, разгръща като нотен лист някакъв свитък с неразгадаеми знаци, слага ръка на ухото си и започва да пее. Отначало песента му е тиха и скръбна, но лека-полека тя става все по-силна и накрай се превръща в проточен до звездите ликуващ вик, който се подема в хор от останалите присъствуващи. Обсебени от злия бяс на своята молитва, сенегалците се гърчат блажено върху сламените рогозки. Черните им лица са изкривени в езически екстаз, очите им излъчват млечнобяло сияние. Всички държат ушите си с епилептично треперещи ръце, сякаш искат да се чуят по-добре. Дали и до ушите на Мохамеда достига безумният крясък на тоя нощен псалом? Може би сега великият пророк си пие невъзмутимо кафето в някой сенчест кът на своя рай, окръжен от прелъстителните хурии, и не обръща никакво внимание на религиозното изстъпление на правоверните сенегалци.

В средата на това полунощно сборище се намира дълга трапеза, около която са наредени неколцина туземни първенци. Начело седи, тържествено облечен в пъстра роба, първосвещеникът или тъй нареченият „марабу“. Върху трапезата са сложени широки съдове с плодове и още нещо, което никой не би могъл да отгатне: един най-обикновен европейски будилник! В тъмното тайнство на сенегалския празник тоя съвсем реален предмет буди недоумение. Но сетне разбираш: съобразителният марабу изпълнява заповедите на аллаха в духа на днешния век. Щом трябва да посрещаш изгрева на слънцето, ще го посрещаш по часовник. По-добре е да знаеш колко часа още ти остават да чакаш, вместо да седиш като дервиш и да свещенодействуваш в неизвестност.

От време на време песента заглъхва и тогава неколцина сенегалци разнасят плодове и големи котли с вода. Насядалите по рогозките негри ръфат плодовете, гребат водата с копанки и я наливат в раздраните си от рев гърла. Наоколо се не вижда нито една жена. Гаму е празник на мъжете. Само няколко окъсани сенегалчета пърхат насам-натам като черни врабчета, цвъртят неразбрани слова и събират по земята трохите на гощавката на възрастните. А после настъпва настръхнала тишина и отново след това започва предишната жестока литургия на страшната сенегалска Коледа.

Човек не може да издържа повече и побягва на улицата.

Високо над него се издига тъмният свод на едно странно небе, посипано с редки звезди. Невидими пламъци лижат лицето. Грамадни черни хора минават и отминават като злокобни призраци от някакъв недействителен свят. Чужденецът се смесва с тях и потъва в дълбоките дебри на африканската нощ.

* * *

Денем, под златната лава на слънцето, Дакар е съвсем друг. От неговата нощна фантастика няма нито следа. Небето лъщи като ламарина, палмите са прашнозелени, сенегалците изглеждат напълно реални хора и от мръсните им халати висят парцали. Въздухът е съсирен от жегата и трепти над покривите.

От двете страни на улиците се белеят ниските къщи на френските чиновници. Почти всяка къща има малка градина. Тук-там, в сянката на някои от тия градини, се мяркат детски колички. Една дузина европейски бебета спят на пухени възглавнички и стискат в ръцете си своите любими играчки, купени от магазините на „Лувър“ и на „Прентан“ в Париж. В същото време в покрайнините на града се търкалят като изхвърлени котенца безброй чернокожи човечета, които бозаят с плач гъстия слънчев сок и размахват в свитите си юмручета изсъхнали кори от банани.

Преди двадесет години хиляди колониални войници от френската армия паднаха по бойните полета на Европа като черни тропически цветя, сразени от стихийна градушка. Между тях имаше и хора от Сенегал — кротки негри, които обичаха живота и вярваха, че един ден ще видят отново палмите в Сен Луи и в Дакар. Днес в същия тоя Дакар се издига в тяхна памет малък гранитен обелиск — заслужено подаяние от щедрата ръка на Франция за подвига на робите, които бранят чуждата свобода.

В околността на Дакар, отвъд широката степ с опърлена от слънцето трева, дето мъртвият африкански пейзаж се оживява внезапно от някой гигантски баобаб, се намира селище на туземци. Тридесетина тръстикови колиби са събрали под островърхите си покриви всичката жива етнография на сенегалската мизерия, за да представят нагледно значението на думата „екзотика“. Дали и това селище не е някаква нова Мека на международния туризъм, дето любознателните пътешественици могат да видят със собствените си очи „негри в диво състояние“? Чужденците пристигат тук в автомобили — с цветни очила и с кърпи на главите, решени на всяка цена да обогатят семейните си албуми с по няколко снимки от Африка. Те скачат от автомобилите с фотографически апарати в ръце и се втурват към тръстиковите колиби. Нозете им потъват в нажежения пясък, слънчевите лъчи ги хапят като разярени оси, но страстните фотолюбители не усещат нищо. Те са обхванати от едно-единствено желание — да уловят най-интересния момент за снимка. Ала ето че сенегалците закриват лицата си и се разбягват уплашено. Тогава европейците изваждат портмонетата си, успокояват суеверците и ги превръщат в бездушни манекени. Негрите застават мирно, с оная плаха усмивка, която ги прави да изглеждат винаги тъжни. Обективите лъсват насреща им, безцветни и бистри като очи на риба, после свиват металическата си ретина, примигват с бързина една петстотна от секундата и запечатват върху желатиновия мозък на ролфилма цяла серия от стандартни спомени. Ако в самия Дакар се издига паметник на незнайния сенегалец, загинал във войната — тук, в това туземно селище, кодаковите и цайсовите заводи би трябвало да издигнат втори паметник на незнайния сенегалец, чийто образ консумира неизброимо количество филми за фотографически апарати.

На връщане в Дакар пътешествениците въздъхват облекчително. Още малко — и слънчевият удар е бил неизбежен. Лицата им са нашарени с виолетови петна, от челата им се ронят едри капки пот. Но какво значение има всичко това, когато всеки отнася със себе си по една богата сбирка от африкански снимки? Автомобилите цепят въздуха, приятна хладина облъхва лицата. Ниско над глухата степ прелита непозната птица.

— Каква е тая птица? — обръща се към чернокожия шофьор един акуратен швейцарец, който записва в малкия си бележник всички туземни редкости с чувството, че носи непростима историческа отговорност, ако случайно пропусне нещо.

Шофьорът махва пренебрежително с ръка.

— Не заслужава да я записвате — казва той. — Тая птица не е полезна.

— Защо? — пита швейцарецът.

— Защото не може да се яде — отвръща наивно негърът.

Из дакарските улици автомобилите намаляват хода си. Отстрани гъмжат тълпи от босоноги сенегалки и сенегалци. Жените са облечени в пъстри басмени рокли и в бели туники. Някои от тях носят с антична грация на раменете си големи глинени делви с вода. Мъжете крачат малко нехайно. В стройните им тела и в бавния им вървеж има нещо аристократично, макар че са загърнати в дрипи. Но защо повечето чернокожи минувачи стискат между зъбите си тия дълги клечки, които напомнят сламки за цитронада? Някой пояснява, че според законите на туземната естетика тая странна украса на устата придавала особен чар на цялото лице.

— C’est pas vrai, m’sieur, c’est pour nettoyer les dents! — обажда се шофьорът и черният му профил под сламената каска се усмихва загадъчно.

Европейците приемат забележката на своя водач без каквито и да било възражения и продължават да се оглеждат любопитно наоколо. Пред ориенталския пазар се трупат новопристигнали пътници. Някъде свири грамофон. Над резиденцията на губернатора се издига френското знаме, неподвижно увиснало в застоялия въздух. Близо до пощата две сенегалски хлапета протягат умолително ръце към един чужденец, който седи спокойно под платнения навес на малък ресторант и се разхладява с уиски. По-нататък грейва червеното петно на някаква реклама за парижка пудра…

И после изведнъж автомобилите правят внезапен завой и излизат съвсем неочаквано на пристанището.

* * *

Докато моряците стягат парахода за път и прехвърлят с изненадваща пъргавина дебелите въжета, пасажерите стоят облегнати на палубата и наблюдават едно забавно зрелище.

Десетина млади сенегалци се гмуркат във водата и ловят монетите, които някои им подхвърлят великодушно. За европейците това е твърде приятно развлечение — за сенегалците то е особен вид просия с акробатство. Понякога монетата потъва в дълбочината и негрите се стрелват подире й като стадо хищни риби, които се надпреварват да глътнат падналата им изневиделица храна. Тоя, който е имал щастието да стигне пръв до целта, изскача след малко на повърхността, разтърсва глава и показва в ръката си заграбената плячка. После монетата изчезва в устата му и номерът се повтаря отново.

— Un franc? Un franc? — крещят в един глас всички негри и ръкомахат отчаяно към парахода, сякаш се давят и викат за помощ.

Ала хората от палубата са хитри. Те предпочитат да хвърлят във водата не франкове, а сантими, защото знаят, че сенегалците не ще оставят на дъното дори и най-дребната монета. По тоя начин пътешествениците вкусват по-продължително удоволствието от загубата на един франк, без да бъдат упреквани в излишно разточителство. Но между тях има и такива, които вместо монети, хвърлят късчета от портокалови кори. В такъв случай измаменият негър гримасничи и се провиква сърдито, а измамникът примира от смях и не може да се нарадва на своята цинична изобретателност.

Една дебела дама, в последния период на опасната възраст, взима също участие в играта и демонстрира най-непринудено добродетелния си характер. Облечена в широка зелена рокля, от която висят като карнавални серпантини безброй панделки и панделчици, тая съвременна богиня на изобилието пуща във водата цели франкове и върху мазното и лице играе благотворителна усмивка. Скоро тя привлича вниманието на негрите, които се струпват срещу нея и поощряват щедростта й със сърцераздирателни викове:

— Ici, madame, icil Pour bon voyase!

Кой знае защо, сенегалците не могат да произнасят „ж“. Те казват „voyase“ вместо „voyage“.

И ето, тъкмо в разгара на тая забавна игра параходната сирена процепва тишината с дрезгавия си рев. Плаващият хотел се откъсва от брега, залюлява железния си корпус и навлиза в океана. Няколко мига ловците на монети плуват редом с парахода и все още събират милостиня. После те остават назад и черните им тела лъщят като тела на тюлени под глицериновите лъчи на слънцето.

Пътниците минават от другата страна на палубата. Те искат да видят още веднъж онова голо градче с редки палми, дето самолетите от Тулуза оставят често по една малка връзка писма с поздрави от Европа.

През екватора

Дни и нощи — вода. Дни и нощи — все това глухо бучене на параходните машини, които мелят вълните и пръскат наоколо гъста бяла пяна. Напразно пътникът се взира и търси призрачните очертания на някой далечен бряг. Пред погледа му се разлива само безкрайната водна пустиня, напечена от лъчите на слънцето, което се спуща все по-ниско — огромно, мъгляво, разтопено сякаш от собствената си топлина.

Сред това мъчително еднообразие понякога върху чертата на хоризонта се показва едва забележима точица. Тя се приближава и расте, става голяма като купчина и най-сетне се превръща в грамадна моторна гемия, която минава на няколкостотин метра от парахода.

Гемията е натоварена с банани. Тя иде може би от Рио де Жанейро, от Сантос или от Баия и носи своя сладък товар към бреговете на Европа. Бананите са още зелени — те ще узреят зад стъклата на магазините, между кутиите с португалски сардели и бутилките с бургундско вино. Хиляди гроздове от тоя южен плод са струпани един върху друг и образуват странна смарагдова планина, която плава през океана като жив и осезаем мираж от невидимата земя на Бразилия. И за да бъде гледката съвсем екзотична, тук-там в полите на планината се чернеят стройните тела на неколцина негри, неподвижно изправени като часовои.

Фигурите на негрите сред грамадата банани се запечатват в паметта ни с оная плакатна убедителност, с която са запечатани вече рисунките на кравите от обвивките на швейцарския шоколад или усмихнатият образ на момичето с двурогата бяла шапка и с дървените обуща от рекламите за холандско какао.

* * *

В тишината на слънчевите следобеди, когато пътниците спят в кабините си или почиват по пейките и шезлонгите на палубата, откъм залата за музика неочаквано се разнасят звуци на пиано. Някой е дигнал капака на стария олющен роял и се опитва да налучка някоя забравена мелодия. Но роялът е толкова раздрънкан, че звучи като цитра, и пожълтелите му клавиши се зъбят сърдито под пръстите на безотговорния музикант.

В залата за музика най-често идват двама млади хора, мъж и жена, беглеци от Германия. Те се хранят на отделна маса в трапезарията, говорят малко помежду си и не дружат с никого. Тук, при рояла, дето рядко влиза човек, те се чувствуват най-добре. Мъжът седи в някое кресло и постоянно чете една книга със синя подвързия, а жената срича упорито по клавишите ту ноктюрно от Шопен, ту баркаролата от „Хофманови приказки“, като натиска през всичкото време десния педал, за да придаде на свиренето си по-шумна тържественост. Тя обича страшно много вариациите и затова започва и свършва винаги концертите си с някакви уж брилянтни етюди, които, за съжаление, се размазват немилостиво под пръстите й.

Съпругът напразно се мъчи да прочете поне пет реда от книгата със синята подвързия. Музикалното изстъпление на жена му го разсейва и му пречи да прехвърли фаталната страница, по която очите му блуждаят вече дни наред. Той гримасничи нервно, като че иска да отпъди от лицето си някаква досадна муха, дига озадачено веждите си, мръщи се, въздиша и най-сетне оставя книгата настрана, изтяга се удобно в креслото и се заглежда с такова убийствено равнодушие в пианистката, че тя изгубва самообладание и осакатява до неузнаваемост и ноктюрното на Шопен, и баркаролата на Офенбаха.

* * *

Два пъти в седмицата след вечеря лампите наоколо угасват.

Тогава някой се обажда в тъмнината:

— Allons, le cinéma commence!

Пътниците излизат на палубата и се нареждат по тръстиковите кресла пред бара. В полумрака на топлата вечер блещукат запалени цигари, някъде се счупва чаша, по-нататък тригодишният Ален моли майка си да му покаже луната и тънкият му гласец звучи така настойчиво, като че майка му е скрила небесното светило в чантата си, при пудриерата и червилото:

— Où est la lune, maman? Je veux voire la lune.

Скоро върху бялото платно, изпънато насреща, между мачтата и въжетата, един невидим киноапарат разперва вълшебния си сноп светлина, из която се изсипват планини, лозя, малки къщици и хора с натоварени мулета. Тоя къс изглед няма нищо общо с парадношумните световни прегледи на „Фокс Мувитон“. Той се явява пред погледа като загадъчна фата моргана, изплавала из мрачината на океанската нощ, за да угасне след минута.

Веднага след изгледа по платното затрептява с едри синкави букви името на една покъртителна драма.

— La Maison du Soleil — I-ère Partie.

Филмът се върти безшумно, чува се само тракането на апарата. Зрителят се връща петнадесет години назад, във времето на Аста Нилзен и Франческа Бертини, и гледа старомодно облечени жени и мъже, които се движат светкавично бързо по екрана, махат отчаяно ръце и на всяка цена се мъчат да убедят благосклонната публика, че преживяват наистина нещо изключително. Пред съвременните постижения на тон-филмовото изкуство тоя ням филм изглежда като възкресен анахронизъм, като някаква рекордна безсмислица, съчетала в себе си наивната сантименталност на сценариото, глупостта на режисьора и безподобния шарж на артистите.

И все пак филмът е твърде забавен тъкмо поради своята отживялост. Както някога, той трепка и се къса всеки две минути, после изгрява отново върху платното, ала един от героите остава пресечен надлъж и лявата му половина се изгубва в тъмното с явното намерение да се хвърли в океана и да се избави завинаги от непоносимите си душевни страдания.

Така драматично завършват първите две части от филма „Слънчевата къща“.

Продължението и краят на тая страшна човешка трагедия ще бъдат представени следния път.

* * *

Калугерките, които се бяха качили на пристанището в Марсилия, седят една до друга на палубата на втора класа. В широките си черни рокли, с тия бели колосали шапки и нагръдници те напомнят някакви странни птици, долетели из безкрайната шир на океана и кацнали тук на почивка.

Всяка калугерка държи в ръцете си молитвеник, всяка повтаря движението на съседката си — всички вкупом извръщат глави към хоризонта и гледат в една точка с един и същ строг поглед, в който се чете прекомерно задоволство от собствените им добродетели.

Като наблюдава това малко, мълчаливо ято от стари моми, прехвръкнали високите зидове на неизвестен манастир, човек изпитва чувството, че вижда всъщност само една-единствена калугерка, чието отражение се явява едновременно в няколко огледала. Така изравнени и оковани в мислите и постъпките си с някаква обща верига, калугерките плават към Южна Америка, дето ще изчезват навярно зад стените на друг манастир, все тъй боязливи като прилепи, които бягат от яростното пъстроцветие на живия живот.

Един особен шум привлича вниманието на пътниците. В далечината, под блестящия купол на тропическото небе, се задава огромна сребърна граната. Това е цепелинът, който се връща в Европа от Рио де Жанейро. Той минава съвсем ниско над парахода, избръмчава за миг с мощните си мотори и оставя зад себе си само ослепителната диря на своя гигантски корпус, цял окъпан в слънчева светлина.

Среща и разминаване на две епохи.

Цепелинът разкъсва лъчите на слънцето и отнася сякаш към самите планети новите хора на двадесетия век.

В същото време параходът се клати като старинна фрегата по леко накъдрената вода на океана, със своите грамофонни плочи, с олющения си роял, с първобитното си кино и с черните двойници на калугерките, които седят неподвижно на палубата с молитвеници в ръце и възкресяват мрачната идиличност на една средновековна романтика.

Франсоа носи вече шеста чаша коктейл на младия уругвайски доктор. Докторът дига чашата, заглежда се в рубиненочервената вишна на дъното и казва на събеседника си:

— Ние, уругвайците, сме страстни спортисти, господине, и затова не трябва да ви се вижда никак чудно, че аз заключих за три месеца клиниката си в Монтевидео и отидох на Олимпиадата в Берлин. Щях да остана там още няколко седмици, ако не беше ми се случило нещастието, за което ви загатнах преди малко. Една сутрин, знаете, ставам от леглото си и гледам: под вратата на стаята ми пъхнато писмо. Взимам го — писмо от Монтевидео, от жена ми. Не бях получавал отдавна известия от къщи, та затуй разтворих с нетърпение плика. По-добре да не бях го отварял. Знаете ли какво пишеше жена ми?

Докторът смръщва чело, отпива глътка коктейл и продължава с отпаднал глас:

— Съобщаваше ми, че в мое отсъствие издала два романа и сега пишела третия. Как ви се вижда тая работа? Чудовищно, нали?

— Защо чудовищно? — казва учудено събеседникът. — Може би госпожата има талант?

— О, вие не я познавате — забелязва горчиво уругваецът. — Жена ми няма никакъв талант. Тя пише вече от десет години и все още не се е отчаяла. Едничките хора, които понасяха произведенията й, бяха моите пациенти. Тя ходеше от стая в стая на клиниката ми, избираше си някоя жертва измежду болните и по цели часове им четеше романите си. Веднъж един нервно разстроен испанец не можа да издържи това нейно насилие и я изгони навън с отчаяни викове. Но жена ми отиде в съседната стая и намери един емигрант швейцарец, който страдаше от язва в стомаха и беше, както изглежда, по-търпелив човек. Като крайна последица от непоправимия навик на моята съпруга да тиранизира болните с литература, аз останах най-сетне само с един глухоням пациент, чието спокойствие не можеше да бъде смутено от никакви романи. И ако искате да знаете, господине, тая е всъщност главната причина, която ме накара да заключа клиниката си и да замина на Олимпиадата в Берлин. Разбира се, в края на краищата писателската мания на жена ми не е най-голямото нещастие. Не е нещастие дори и туй, че днес аз съм лекар без пациенти. От покойния си баща съм наследил земя и чифлици с петнадесет хиляди глави добитък. Мога, значи, да стана естансиеро и да се заловя за новата си работа със същото усърдие, с каквото служех досега на медицината. Но тук има нещо друго, което не е обикновена беда, а истинска и пълна катастрофа за семейството ми. Ах, да знаете моята трагедия, господине!

— Да не би жена ви да се занимава и с живопис? — пита съчувствено събеседникът.

— Не — отвръща мрачно докторът. — Тя е подала молба за развод. Пише ми, че животът й с мене бил непоносим, че аз съм спъвал литературното й развитие, че един ден романите й щели да се четат на всички земни езици и че аз все пак съм трябвало да й бъда благодарен, задето името ми щяло да се споменава в биографията й. Не искам аз тая чест, господине! Нека тя върви по дяволите със своите романи и биографии! Друго ме вълнува мене. Кой ще гледа децата? Ние имаме четири деца. Най-голямото е на осем години, а най-малкото — на единадесет месеца. Тя ми пише аз да се грижа за тях, разбирате ли?

Франсоа носи седмата чаша коктейл.

* * *

Моряците са отдавна на крак и гласовете им звучат по-бодро и по-весело от други път.

Днес параходът празнува най-големия си празник — минаването на екватора. Това велико събитие е накарало някои ранобудни пътници да излязат още в ранни зори из кабините си. Те стоят надвесени по перилата на палубата и гледат във водата. Между тях е и дебелата белгийка, която пътува от мъглявия Анверс към слънчевите хълмове на Рио де Жанейро и гълта непрестанно хапчета против морска болест. Тя също гледа във водата и по едно време се провиква отчаяно:

— Но, боже мой, аз не виждам никакъв екватор!

Един шегобиец посочва с ръка надолу и казва съвсем убедително:

— Ето, ето, мадам, гледайте точно под оная риба, която иде насреща. Виждате ли, сега тя пресича екватора!

Белгийката се заглежда към посоченото място и лицето й се прояснява.

— Ах, да, сега виждам! — съгласява се тя. — Възхитително наистина! Каква красота!

Слънцето е покрило сякаш цялото небе. По гребените на вълните играят едри люспи от светлина, която реже очите. Тук въображаемият синор на екватора разделя земното кълбо на две полушария — Северно и Южно. Тъй твърдят учените и те навярно са прави, защото поне досега никой не е доказал противното. Ала както за влюбените човешкото сърце не е обикновен мускул, така и за пътниците от Северното полукълбо екваторът не е само сухо научно понятие. Да минеш тая линия на постоянното равноденствие, дето денят е винаги равен на нощта, значи да се намериш под друго небе, под други съзвездия и да се приближаваш към нови земи, из които блика буйната зеленина на една непозната пролет, докато в същото време, през същия тоя месец август, по клоните на дърветата в твоя стар материк жълтеят вече като лимони първите есенни листа.

Някъде съвсем наблизо засвирва игрива музика. Скоро от единия край на палубата се задава странно карнавално шествие. Начело вървят трима моряци с кларнет, хармоника и тъпан. Зад тях пристъпват бавно мъж с дълга бяла брада и с тризъбец в ръката, до него — жена, която прилича на пенсионирана богиня и носи бели пантофки с високи токове. Мъжът е богът на морето Нептун, жената е неговата съпруга Амфитрита. Останалите участници в процесията са все познати веселяци. Някои са облечени в бански костюми, други са препасали около кръста си само по една кърпа.

Под игривите звуци на кларнета и на хармониката и под шумните удари на тъпана шествието обикаля палубата, нахлува в коридорите и измъква насила из кабините ония, които не искат да вземат участие в тържеството. Нито един пътник не може да остане некръстен във водите на екватора. Такава е неумолимата традиция на парахода и всички трябва да й се подчиняват. Изключение се прави само за калугерките и за тия, които са пътували вече през екваториална област.

Сега процесията излиза отново на палубата — по-многолюдна и по-пъстра — и се запътва към площадката пред бара, дето се намира заграденият с платнища басейн, пълен с вода от екватора. Там стоят невъзмутими двама души: Франсоа в новото си преображение на Йоан Кръстител и един здравеняк матрос, негов помощник.

Нептун и Амфитрита заемат почетни места до басейна и едва в тая церемониална минута човек открива под изкуствената брада на морския бог представителя на автомобили, а в лицето на Амфитрита — благодетелната дама, която хвърляше на негрите в пристанището на Дакар цели франкове. Разбира се, Нептун не се смущава от нищо и произнася пред присъствуващите подходяща за случая реч.

Пръв излиза напред, за да приеме кръщението, един висок фламандец с мустакато лице, чието мършаво тяло напомня поразително легендарната фигура на Дон Кихота. Фламандецът коленичи пред бога на морето, който го благославя, после едрият матрос го хваща не особено нежно за костеливите космати нозе и го хвърля в басейна, дето Франсоа довършва тайнството.

Така се изреждат един по един насъбраните за кръщаване пътници и всеки излиза из басейна, получил името на някое животно от подводното царство: омар, делфин или медуза. Женски писъци и смях кънтят наоколо, някой протестира и крещи: „Faites pas des bêtises!“ — ала след миг и той се изтърсва в кръщелния купел, тъй както е облечен, с яка, с панталони и с обуща.

Денят угасва с едно виолетово петно на хоризонта. Вечерта пътниците получават галавечеря с шампанско, а след вечерята горе на палубата започва балът.

Дамите, които чакат отдавна тая вечер, за да се покажат в официалните си тоалети, дълго се стягат пред малките огледала в кабините си и се ядосват, че не могат да се огледат цели. Още през деня те са фризирали косите си в параходната бръснарница, сега им остава само да отскубнат три-четири косъмчета от веждите си и да драснат върху устните си две цинобърни черти.

На площадката пред бара няма вече басейн. В тоя час там се танцува и се пие под звуците на моряшкия оркестър, който свири танго. Мъже в смокинги и жени в паяжинни рокли се въртят около наредените в кръг маси. Франсоа се промъква между танцуващите и балансира с удивителна ловкост тежкия си поднос, отрупан с чаши и бутилки. Той е отново барман и разнася все тъй неуморно наоколо коняк и уиски, коктейл и шампанско. В една от паузите между танците някой извиква високо имената на пътниците и им раздава кръщелни свидетелства. Понякога параходът се залюлява силно, разтърсен от някоя голяма вълна, и всички се наклоняват на една страна. Когато след това танцуващите двойки продължават прекъснатия си танц, под нозете им хрущят парченца от счупено стъкло.

Късно след полунощ празникът свършва. Пътниците се прибират с викове и песни в кабините си и на палубата остават само празни маси с недоизпити чаши и с измърсени покривки. На една маса се поклаща, подухвано от вятъра, едно забравено кръщелно свидетелство. То е заляно до половина с вино. На него пише:

Ние Нептун, син на Сатурна, брат на Юпитера и на Плутона, цар на Екватора, княз на екваториалните зони, велик господар и повелител на империята на моретата и на бурите, в присъствието на Амфитрита, Нашата благородна съпруга, удостоверяваме с настоящето, че Г-Н ДЮШАМПЕН — полип, минаващ през Нашето влажно царство, изтърпя с всичкия блясък за случая Кръщението на Екватора, което му дава право да пътува из Нашето владение, без да бъде подлаган отново на солено миросване. Умоляват се тритоните, найадите, сирените и всички други власти на Нашата държава да му оказват помощ и съдействие в случай на нужда.

Господин Дюшампен — полип.

Лека нощ, непознати пътниче, който си кръстен с това недостойно име!

Дано потомците ти бъдат по-щастливи от тебе и минат някога екватора поне като омари!

* * *

Топла лепкава влага мокри лицето и дрехите. Откъм бреговете на Африка пасатните ветрове носят леки, млечнобели пари, които димят над чугунената вода като разкъсани облаци. Често заръмява дъжд, ала капките му се изпаряват, преди да стигнат до водата.

В дъното на палубата е окачена карта на рейса Европа — Южна Америка. По нея са накацали малки книжни флагчета, които бележат изминатия път. Всяка сутрин едно ново флагче скъсява разстоянието между парахода и бразилския бряг. Досега върху картата са забодени четиринадесет такива знаменца, а броят им трябва да бъде осемнадесет.

Вечер върху фона на Млечния път тъмнее черно петно. Недалеч от него, сред прах от разноцветни звезди, трепти химеричното съзвездие на Южния кръст. Под това незабравимо небе пътникът се приближава към Рио де Жанейро.

Рио де Жанейро

Една ранна утрин в далечината се открива чудна гледка: през наситения с топли пари въздух се очертават странни хълмове и възвишения, чиято неразгадаема хубост потиска човека със суровото си първично величие. Пред тая могъща картина, пред тоя хаотичен пейзаж от конусообразни хълмове и скали, изплавали из мъртвата вода на океана като гърбици на гигантски камили, европеецът изпитва чувството, че е пренесен неочаквано в дните на светосътворението, когато разбунтуваната земя се е показвала над моретата в най-фантастични форми.

Това е Рио де Жанейро — „най-красивият град на света“, а после столица на Бразилия, — това е вечният блян на туристите и безопасното убежище на международните авантюристи и мошеници.

Океанът диша тежко. Над сънно люлеещата се повърхнина пропълзява змийче от синя светлинка, по-нататък из водата се пръсва ослепителна искра, кристално чиста като брилянт. Такова е тропическото слънце над бразилското крайбрежие. Неговите магнезиеви лъчи не шарят водата с багри, а падат, отвесно отгоре й, като запалват само тук-там по някое остро пламъче.

— Ето Пан де Азукар, ето и Корковадо! — обяснява от палубата на парахода един сух бразилец от Рио. — Виждате ли оня кръст на върха на Корковадо? Това е статуята на Христа с разперени ръце. Трябва непременно да я видите отблизо — казва бразилецът и добавя с особена национална гордост: — Висока е 30 метра! Грандиозно, нали?

* * *

Вървите по авенида Рио Бранко, която започва от самото пристанище, и в ушите ви звучи непозната реч: бразилците говорят португалски. Те са приели езика на своите някогашни завоеватели и в никакъв случай не желаят да се откажат от него. Какво значение има, че цяла останала Южна Америка говори испански? Мигар Бразилия не заема половината от нейното пространство и не е 19 пъти по-голяма дори от самата Франция? Който иска да се разбира с народа й — нека учи португалски. Това е закон за гостите на всяка държава.

В началото на авенида Рио Бранко се издига 22-етажното здание на вестник „A Noite“. Тоя единствен небостъргач в Рио де Жанейро е изграден сякаш за реклама — да смае европееца още при влизането му в бразилската столица. Ала веднага след тая изненада авенида Рио Бранко се превръща в обикновен западноевропейски булевард: по средата й минават трамваи, а отстрани — автомобили, които пълзят като костенурки и спират всяка секунда пред светлинните сигнали на кръстопътищата. Тук са магазините с парижка парфюмерия, бижутерите, международните туристически агенции и бюра за пътнически съобщения, тука са кината, банките, големите кафенета и ония малки дюкянчета, които продават евтини „спомени“ от Рио — брошки, пепелници и подноси с лепени по тях криле от бразилски пеперуди.

По двата тротоара на авенида Рио Бранко гъмжи пъстра навалица: мулати, метиси, креоли и негри. Всички тия хора, взети вкупом, се наричат бразилци. В жилите на всеки бразилец тече негърска или индианска кръв. Впрочем, понякога се срещат и съвсем парадоксални случаи: от баща англичанин и от майка холандка например може също да се роди бразилец.

Какво ли би казал за това шарено население някой защитник на чистата раса? Слава богу, че поне засега Бразилия не се управлява от расисти. Иначе в нея не би останал нито един „бразилец“.

Въпреки демократичните принципи на бразилската конституция в Бразилия и днес още съществува феодален строй. Управлението на страната се намира фактически в ръцете на плантаторите на кафе, от чиито семейства излизат почти всички бразилски министри. Тия могъщи „фазендейроси“ ръководят политиката на своя окръг, както туй са вършили преди сто години лендлордовете в Англия. Представителите на тая олигархия се смятат за недосегаеми аристократи и презират хората от народа. Те са не само пламенни оратори, но и добре дресирани сноби, които покровителствуват изкуствата и слушат Бетховен със затворени очи. За поддържане на външния блясък те не жалят парите — особено обществените.

* * *

В една напречна уличка на авенида Рио Бранко се намира ателието на сеньор Николас.

Ще запитате: какъв е тоя сеньор Николас? Художник? Скулптор?

Не. Сеньор Николас е фотограф. Той познава всички видни хора на бразилската, столица и не изпуща случая да подчертае връзките си с тях. Дошъл е в Рио преди няколко години като емигрант от Румъния и с верния усет на авантюриста е разбрал веднага, че тук човек може да направи кариера. Впрочем, неговият румънски произход изглежда малко съмнителен, но това няма никакво значение за бразилската действителност. По-важно от всички е, че днес сеньор Николас се ползува с името на истински артист, който печели добри пари от фотографския си занаят. При него се снимат всички чужди дипломати в Рио, а във витрината на ателието му могат да се видят портретите на такива световни знаменитости като Айнщайн или Игор Стравински.

Сеньор Николас държи под опекунството си цяла една група от бразилски интелектуалци, на които внушава непрекъснато своите несъстоятелни теории за изкуството. Неговото ателие, или както той само го нарича „студио“, заема всъщност няколко стаи. Една от тия стаи е превърната в малък театър, на чиято естрада се изпълняват пред затворен кръг от богопомазани слушатели най-различни концерти и художествени декламации. Зад вратата на друга стая едно пиано от сутрин до вечер повтаря със затъпяващо и убийствено еднообразие пет-шест такта от някакъв валс без начало и без край: там се учи балет. В трета пък стая, която е интимният олтар на тоя подозрителен храм на изкуствата, се намира грамадната статуя на гола жена, оригинално произведение на доморасъл местен скулптор. В тая стая сеньор Николас може да ви говори с часове за литература, за музика или за театър, тук той ще ви заяви с наивността на закъснял изобретател, че е написал една сензационна книга, в която развива всекиму известната и повтаряна вече до втръсване теория за механизирането на съвременния човек. И за да не скучаете, докато го слушате, сеньор Николас ще ви черпи с любимото народно питие мате, а ако предпочитате алкохола, ще ви налее чашка багасейра или кашаса — тия две ужасни бразилски ракии от грозде и от захарна тръстика, които парят гърлото като пламък.

Във всеки непознат град се срещат едни особени хора, които просто търсят случая да се залепят за някой чужденец. И залепят ли се веднъж за него, те не го изпущат нито за миг из ръцете си: качват го на трамваи и омнибуси, пъхат го в подземната железница, водят го из музеите, показват му паметниците, набиват в главата му всевъзможни исторически дати и имена, докато в края на краищата нещастният гост стане неврастеник и започне да се киска съвсем безпричинно, да кажем, в някоя църква, или пък да плаче в зоологическата градина. Мнозина от тия доброволни чичеронета страдат само от благородната мания да бъдат услужливи, други търсят чужденеца с ясно пресметната цел. Към втората категория спокойно може да се причисли и сеньор Николас.

Ако ви хрумне да се фотографирате в бразилската столица и ако фаталната случайност ви заведе в студиото на сеньор Николас, вие положително сте изгубени. Сеньор Николас ще направи всичко възможно, за да не ви даде навреме портретите и по тоя начин ще ви държи в плен до последната минута на вашето престояване в Рио. Още на следния ден след запознаването си с вас той ще дойде да ви вземе от хотела и ще започне да ви показва забележителностите на града. На пръв поглед в това няма нищо лошо. Напротив, в такъв един град като Рио де Жанейро, дето официалният език е португалски, водачът съвсем не е излишен. Ала бедата е там, че сеньор Николас спира вниманието ви изключително върху мъртвите постройки, паметници и музеи, без да държи сметка, че вие искате да видите живата действителност наоколо, в нейните незначителни подробности, и да усетите пулса на едно непознато за вас всекидневие, което може би е много по-интересно за непредвзетия наблюдател, отколкото всяко официално минало, затворено в стъклен шкаф. Но сеньор Николас знае какво прави. През всеки час на денонощието той може да влезе с вас в народната библиотека, в народния театър или в ботаническата градина и тъкмо тук се крие тайната на неговата услужливост. Отначало вие недоумявате защо тоя човек избира именно неприемните часове и дни, за да ви покаже еди-кой си научен институт или еди-кое си културно учреждение, но после всичко ви става ясно. Той върши съзнателно това поради две съображения. Първо: за да остави у вас впечатлението, че е всесилен и че вратите навсякъде и винаги му са отворени, и второ: за да убеди шефовете на тия институти и учреждения, че вие, известният европеец X (за вашата известност никой не ще прави справка), сте негов приятел, към когото бразилските наредби и правилници не трябва да се прилагат. Така, през всичкото време на престояването ви в Рио, вие трябва да играете ролята на някакъв неодушевен предмет в ръцете на сеньор Николас, който ще ви развежда насам-натам със скритото желание да бъде полезен по-скоро на себе си, отколкото на вас. И най-сетне, когато настъпи часът на вашето отпътуване, тоя ултрапрактичен човек ще ви заведе в студиото си, дето вие ще получите отдавна очакваните снимки — още влажни, ала все пак твърде внушителни с ония едри петна от сенки, които придават на лицето ви израза на някаква свирепа мъжественост. За същите снимки друг фотограф едва ли би ви взел и 50 милрейса, но сеньор Николас е артист и затова ще ви поиска 200. Колкото и голяма да е тая сума, вие ще я дадете с готовност не само поради неудобството да се пазарите с човека, който е бил ваш чичероне, но още и за туй, че спечелвате отново свободата си, която струва много повече от 200 милрейса.

Сеньор Николас е надарен с феноменалната съобразителност на оня тип емигранти-кариеристи, които гледат като ясновидци в бъдещето и си подготвят планомерно и упорито едно завидно съществуване. И затова не трябва никак да се учудваме, ако един ден някоя къса радиограма от Рио де Жанейро ни съобщи новината, че не друг, а сеньор Николас именно се е издигнал до най-високото стъпало на бразилската общественост и е станал президент на републиката.

* * *

В Рио де Жанейро човек ще види плодове, каквито само бразилската земя може да откърми в недрата си. Някои от тях, като бананите и ананасите, са отдавна познати на културния гастрономически свят и се продават почти във всички деликатесни магазини в Европа. Други, от рода на портокалите, европеецът среща тук на всяка крачка и ги отминава с равнодушие.

Но има плодове, съвсем екзотични и странни, които наистина могат да озадачат чужденеца, а понякога дори да разстроят стомаха му. Например:

Манго — приятен на вкус, но с мирис на терпентин. След банана и ананаса той е най-любимият плод на бразилеца.

Карангола — жълт шесторъбест плод, прозрачен като стъкло. Вкусът му е непоносим, но дървото му, казват, било великолепно — гъсто и сенчесто, с продълговати жълтеникави листа.

Мамао — пъпеш, който расте на дърво. Яде се само от гладните негри, при липса на друга храна.

Кажу — жълточервен плод във форма на круша, чиято костилка расте отвън и е отровна. От сока на тоя плод правят лимонада.

Жабатикаба — череша, която расте не по клоните, а върху самия дънер на дървото.

Абокато — крушообразен плод с твърда костилка. Месото му е меко, млечнозелено и се маже като масло. Има вкус на варен зеленчук, с лек мирис на бадем. В Антилските острови французите го наричат „beurre végétal“, но бразилците предпочитат да го именуват абокато, сиреч „адвокат“.

Биха могли да се изброят още много такива неизвестни за европееца рожби на бразилската земя, като питанга, гояба, грумишама и тъй нататък, или пък различните видове орехи начело с кокосовия, но каква полза от всичко това, когато поне засега читателят не може да види нито един от тия плодове със собствените си очи и да опита вкуса му със собствения си език!

* * *

Когато човек наблюдава в Рио старомодните летни трамваи с тесни дървени пейки, по които са насядали рамо до рамо бели и негри, неволно се запитва: „Мигар тук не е като в Съединените щати?“

Някога негрите в Южна и Северна Америка са били роби и са се продавали като стока. Сега робството е формално премахнато, но в Съединените щати съществува нещо по-лошо: циничната и безнаказана свобода на янките да изливат на всяка крачка омразата си срещу ония, които по закон са „равноправни“ граждани на страната.

Безспорно негрите в Бразилия живеят при малко по-човешки условия. Вярно е, че повечето от тях и до днес си остават роби по традиция и вършат най-тежката работа в плантациите въпреки дадената им свобода в 1888 г. Ала поне ония, които населяват градовете, могат да посещават спокойно публичните места и заведения — да дишат въздух в градините, да пият кафе в кафенетата и бира в таверните наред с другите бразилски граждани. Може би тая търпимост в отношенията между бразилските „бели“ и „черни“ се дължи преди всичко на обстоятелството, че белите в Бразилия все още не са напълно бели. Но дали с постепенното нахлуване на североамериканските капитали тук не ще нахлуе и влиянието на Ку-Клукс-Клан?

Това изглежда малко вероятно, защото едва ли някога бразилците ще престанат да чувствуват капката негърска кръв в жилите си.

* * *

Една зелена неонова стрела свети в нощта и сочи входа на някакво подземие, из което долитат трептящите звуци на хавайски китари. Няколко каменни стъпала водят надолу към потайния лабиринт на тоя вертеп и изведнъж пред очите на посетителя се открива странна картина: едно съмнително общество от дрипави мулати и негри, от безделници и проститутки се е отдало тук на най-разюздано веселие, а в същото време в самото преддверие на ниската задимена зала, пред три малки огледала на стената, трима бръснари сапунисват и бръснат с невъзмутимо спокойствие трима подозрителни субекти! Дали човек трябва най-напред да се обръсне и после да влезе в залата, или той отива в бръснарницата, след като се е напил — това поне в първия миг остава тайна. Малко по-късно, разбира се, посетителят узнава, че повечето клиенти на тая полунощна бръснарница са келнери и детективи, които едва сега се връщат от работа и бързат да стъкмят тоалета си за утрешния ден.

Докато негрите наоколо смучат жадно бира, чиято пяна се топи като пухкав сняг по устните им, докато келнерите и детективите се бръснат, а полупияните проститутки се забавляват цинично с кавалерите си, или пък танцуват с несигурни стъпки мачич, докато всички тия хора от дъното на живота се увеселяват тук в някакъв дребен мащаб и всяка секунда проверяват дали парите им ще стигнат за още една чаша бира или кашаса — в същия тоя час по двете крайбрежни авениди Бейра Мар и Атлантика профучават в неспирна гонитба таксита и луксозни частни коли.

По това време в казино „Копакабана“ и в казино „Атлантик“ се играе шмен де фер, бакара и рулетка.

* * *

Играта в казино „Копакабана“ е в разгара си. Четири рулетки се въртят едновременно, четири бели топчета подскачат и гонят щастливия номер. Играчите са обградили дългите зелени маси и следят напрегнато капризите на дяволската машина.

Пред един китаец с черни рогови очила е натрупана голяма купчина жетони. Той печели непрекъснато и след всяка игра подхвърля на крупието, което върти рулетката, по един жетон от сто милрейса.

— Pour les employés! — казва с пискливия си гласец китаецът и върху устните му играе неизменната дискретна усмивка на хората от жълтата раса.

— Obrigado, senor! Obrigado, senor! Obrigado, senor! — повтарят три пъти в хор бразилските крупиета от двете страни на масата, като се кланят учтиво на щедрия си дарител.

До китаеца седи човек на средна възраст с оредяла прошарена коса. Лицето му е изпито, очите му са червени от безсъница и от тютюнев дим. Ако се съди по износения му смокинг, той трябва да е редовен клиент на нощните барове и на комарджийските заведения. От половин час вече тоя злополучен преследвач на щастието огражда номер 23 с трансверсали, карета и шевали, но коварното бяло топче бяга по ръба на рулетката и си избира други номера. Когато човекът с прошарената коса изгубва и последния си жетон и остава само безучастен зрител в играта, бялото топче избръмчава подигравателно и пада на 23. По-жесток удар от тоя едва ли би могъл да се нанесе на професионалния играч, чийто шанс идва с няколко секунди закъснение. Господинът с износения смокинг скръцва сърдито със зъби и става от мястото си. Изпитото му лице изглежда още по-удължено и по-мършаво.

По-нататък един италианец губи също тъй упорито, без да си дава сметка колко всъщност е изгубил. Той е раздразнен от несполуката и всеки пет минути вади из портфейла си по една едра банкнота с намерение да спечели поне собствените си пари. Напразно дамата отдясно се опитва да го укроти. Темпераментният италианец играе с увлечение и нищо не е в състояние да го спре. Ръцете му треперят от възбуда и залагат жетони по цялата маса, вратовръзката му е изкривена на една страна, червеното му лице лъщи от пот. Той има вид на човек, който всеки миг може да получи апоплектичен удар.

— Basta, Pietro, per ora basta! — съветва го дамата и го дърпа за ръката.

— Non seccarmi! Vatene di qua! — отвръща грубо играчът, със закован в рулетката поглед.

И тук, както във всички игрални домове по света, има хора, които играят по някаква „система“. Те отбелязват всеки излязъл номер, изчисляват вероятностите и дебнат щастието из засада. И тъкмо когато са вече сигурни в успеха си, те слагат по няколко жетона върху масата и ги изгубват наред с жетоните на другите играчи, които не са правили никакви предварителни изчисления. Разбира се, тия наивни фанатици не допущат нито за миг, че „системата“ им е погрешна и че все пак рулетката си остава непобедима, защото човешкият разум и човешките чувства не могат да се борят никога със своеволните прищевки на една машина без мозък и без нерви. Последователите на разните „системи“ не изпитват разочарование от неуспеха си — те просто вярват като изобретателите на утопичното перпетуум-мобиле, че „случайността“ или липсата на еди-каква си нищожна бурмичка са причина за временната им несполука. След петото или след осмото завъртване на рулетката победата ще бъде сигурно на тяхна страна. И със занесения поглед на иманяри, потънали в някакво мистично спокойствие, те продължават да отбелязват следващите номера и да чакат все тъй търпеливо щастливия удар.

Но в казино „Копакабана“ освен любителите на рулетка има и по-големи реалисти в хазарта. Те предпочитат играта на карти и са се усамотили в една тиха стая, преградена с тежка кадифена завеса от общата зала с рулетките. Там се играе шмен де фер. Партньорите — десетина на брой — седят наредени около елипсовидната маса със зелена покривка и под широкия виолетов абажур на лампата приличат на съзаклятници или на спиритисти. Това са все изпечени картоиграчи, които играят на едро и само с по една-две думи приемат и предават банката, разоряват се или спасяват за известно време разклатеното си положение. Понякога при тях идва едно сънливо пиколо в червена униформа и им предлага цигари и пури от големия си дървен поднос.

Всяка нощ в казино „Копакабана“ се разменят пари от всички световни валути. Долари и гулдени, фунтове и йени се изплъзват из ръцете на играчите и потъват в здравите железни каси на казиното. В тая луксозна комарджийница, дето вечерното облекло е задължително за посетителите, човек може да види изискани аристократи, кокаинисти с дълбоки влажни очи, търговци на кафе, на петрол и на бели робини, банкери от Уолстрийт и Ню Йорк, певци от Миланската скала или някой белобрад професор от лайпцигския университет с черно шнурче за очила около шията и със смъкнати панталони, попаднал тук очевидно по погрешка, като заблуден пингвин сред някаква пъстра менажерия. Повечето хора наоколо са гости на самия хотел „Копакабана“, в който се намира казиното — един истински grand hôtel, чиито асансьори изкачват и свалят непрекъснато скъпи гардеробни куфари и тояжки за голф в платнени калъфи и в чието преддверие вечер се мяркат дами с хермелинови пелерини и мъже във фракове и в смокинги.

* * *

Неотдавна, през такава една нощ, пред хотел „Копакабана“ спряла елегантна кола.

Облеченият в бяло шофьор отваря вратата и от автомобила излиза чудна жена с бакърени коси и с голяма бяла лисица на рамене. Тя се обръща към господина, който излиза след нея, и казва мечтателно:

— Каква хубава нощ!

В същия миг се разнасят изневиделица осем револверни гърмежа. Непознатата жена се залюлява върху високите токчета на обущата си, протяга ръка към колата, но ръката й увисва веднага и тялото й се изпъва на тротоара. Из автомобила изскачат още двама мъже и заедно с първия стрелят напосоки в нощта.

После всичко утихва и минувачите от улицата се струпват на мястото на произшествието. Тримата мъже от автомобила питат възбудено:

— Не видяхте ли убиеца?

Тълпата мълчи и гледа любопитно жената. Лицето й е бледо. Под дългите ресници на полузатворените й клепачи е застинал учуденият поглед на две тъжни очи.

От хотела изтичват неколцина господа във фракове. Те дигат непознатата дама и я пренасят в хола — внимателно, грижливо, като счупена кукла. Тогава се чуват гласове:

— Емилия Кайосо! Това е Емилия Кайосо!

Жената е мъртва, но изглежда като заспала. Убита е сякаш само бялата лисица около раменете й, опръскана в кръв.

Така внезапно и тайнствено загива най-красивата и най-загадъчната жена в Рио де Жанейро — порочната богиня на луксозните хотели, на дансингите и на плажовете в цяла Южна Америка.

Кой е нейният убиец? Каква е нейната история?

Преди няколко години в стария град Куско в Перу се явяват отнякъде двама млади хора, съпруг и съпруга. Тяхното минало е забулено в мрак, намеренията им са неизвестни. Какво може да търси една съпружеска двойка в това залутано селище, някогашна столица на изчезналите инки? Днес в Куско живеят индианци и метиси, които обработват памук и кожи, а от далечната култура на инките са останали само тревясалите развалини на отдавна съборените храмове, дворци и крепости. Да се заселиш в това глухо перуанско градче, значи да се осъдиш на сурово и тежко изгнание.

Ала младите съпрузи, изглежда, не мислят така. Те наемат една полуразрушена къща в края на града и заживяват съвсем самотно. Едничкият човек, който ги посещава от време на време, е старата им прислужница-индианка.

В Куско има антиквари. Такъв е и англичанинът Халет Бърлет. Той обича странните истории и умее да ги разказва на приятелите си с пленяващо сладкодумие.

Негови приятели стават скоро и двамата съпрузи. Една вечер Бърлет ги поканва у дома си на вино и на приказки. Още след втората чаша той е вече в настроение и говори за гърбавия изрод на Куско, за Ел Дезиано.

— Вие не можете да си представите по-отвратително същество от тоя получовек-полумаймуна — казва антикварят. — В сравнение с него Квазимодо би минал за истински красавец. При това природната грозота на Ел Дезиано е засилена още повече от тропическите болести, които са разяли тялото му и са го обезобразили напълно. Като над гниеща мърша мухи и комари бръмчат неотлъчно над голия му череп и го хапят немилостиво. Но той не усеща нищо и е доволен от живота си, защото е най-богатият човек в Перу. Между нас казано, Ел Дезиано притежава приказното съкровище на инките, разбирате ли?

Съпрузите се споглеждат изпитателно. В последните думи на антикваря може би се крие частица от истината.

— О, тия вечни легенди за съкровището на инките! — забелязва равнодушно жената. — Колко пъти досега това съкровище е било откривано и все пак до ден-днешен никой не може да твърди с положителност дали то изобщо е съществувало!

— Ел Дезиано знае много неща за старата цивилизация на инките — продължава домакинът. — Той познава миналото на Перу по-добре от всеки специалист и може да ви говори с часове за сина на слънцето Манко Капак, за каменните идоли гуацики, за мнемоническото писмо „кипу“, съставено от разноцветни връвчици с възли, или за последния инка Атахуалпа, чийто богат откуп от цяла стая златни предмети е станал причина за кървавите разпри между испанските конквистадори Пизаро и Алмагро. Но по-хитър и по-недоверчив човек от Ел Дезиано едва ли съществува някъде по земята. Той живее в развалините на Храма на Слънцето и се пази като див звяр от хората, които могат да изтръгнат по някакъв начин тайната му. Вие казвате, мадам, че съкровището на инките било легенда. Ако аз ви призная, че преди няколко месеца Ел Дезиано продаде пред очите ми два килограма злато и един аметист колкото гълъбово яйце, тогава бихте ли повярвали, че легендата е действителност?

И антикварят налива отново вино в празните чаши.

На следния ден още в ранни зори жената отива в Храма на Слънцето. Тя е млада и хубава и прилича на възкръснала из развалините весталка. Месеци наред тя живее в лапите на гърбавия изрод, разкъсвана от тъмния бяс на най-извратените наслади. Привечер при залез-слънце минувачите я виждат да лежи в нозете на Ел Дезиано, прекрасна и демонична като изкусителка от грешните кошмари на пустинниците. Ел Дезиано ръмжи от щастие и я гледа с помътени очи.

Ала тая сатанинска идилия не трае за дълго. Една сутрин старата прислужница-индианка намира мъжа на изменницата мъртъв в леглото му — с една тънка връв около шията.

Полицията арестува антикваря Бърлет, но веднага след това го освобождава поради липса на улики. Вместо него тя хваща Ел Дезиано, макар че и той не изглежда да е извършил убийството. Ала все пак между любовника и законния съпруг на една жена подобно разчистване на сметките не е изключено.

Главен свидетел в делото по убийството на Мишел Кайосо е неговата съпруга Емилия. Тя се явява в съда и дава показанията си, които не хвърлят никаква светлина върху загадката, а, наопаки — заплитат още повече нишките на престъплението.

Ел Дезиано слуша развълнувано свидетелката и следи всяко нейно движение. Когато тя свършва, той скача на мястото си и изкрещява със страшен глас:

— Тя лъже! Тя удуши мъжа си!

Емилия Кайосо се обръща към обвиняемия и казва съвсем спокойно:

— Какво става с тебе, querido?

От кръвясалите очи на гърбавия святкат мълнии. Той трепери и говори като в треска:

— Аз обичах тая жена, господа съдии, и ще я обичам до края на живота си! За още една нейна целувка съм готов да избия всички ви, ако туй е необходимо. Когато тя дойде при мене, аз не й се доверих, защото знаех, че идва да ме измами. Но тя ме победи с неукротимата си страст и аз започнах да й вярвам. Липсваше ми само още едно по-силно доказателство за нейната любов, за да й открия всичко. Затова я накарах да удуши мъжа си. Тя не се поколеба и изпълни желанието ми. Тогава аз й казах тайната…

Председателят на съда заповядва:

— Арестувайте тая жена!

Един полицай извежда свидетелката, невинно усмихната като светица. Но нейната омагьосваща красота й отваря скоро вратите на затвора.

Няколко дена преди екзекутирането на Ел Дезиано, който шепне името й в предсмъртната си минута, Емилия Кайосо напуща Куско.

Тя обикаля Южна Америка и води разгулния живот на милиардерка. Едно камъче от нейните накити струва десет пъти повече, отколкото цялото състояние на покойния й мъж. Винаги придружена от трима телопазители, Емилия Кайосо се явява в най-скъпите хотели и барове и пирува с приятелите си до разсъмване. Тя става легендарна като самото съкровище на инките — за нея се говори навсякъде, за нея мечтаят всички мъже. Страхът и годините разпалват хубостта й, но тя обича вече само приключенията и опасността, която я дебне. Напразно тримата телопазители преграждат пътя й към смъртта. В цъфтежа на своята тревожна красота Емилия Кайосо оставя живота си на тротоара пред хотел „Копакабана“, в чието казино е оставила приживе и част от богатствата си.

Дали нейните убийци не принадлежат към някоя иманярска мафия, която иска да сложи ръка върху заграбеното съкровище? Или може би те са членове на някоя тайна секта от съществуващи и днес жреци в разрушения Храм на Слънцето?

Едничкият човек, който би могъл да каже нещо за убийците, е антикварят Халет Бърлет. Но той няма сили да понесе загубата на приятелката си и да направи от загадъчната драма един увлекателен разказ.

Половин час след убийството на Емилия Кайосо в една от стаите на същия хотел „Копакабана“ се чува гърмеж. Когато прислугата отваря вратата, Бърлет лежи неподвижно върху мекия килим. В крайчеца на устата му играе тънка лентичка кръв, а в нозете му се чернее като въглен неговият малък пистолет.

* * *

Всеки гост на Рио трябва да се изкачи на Пан де Азукар и на Корковадо, да отиде до близките селища Петрополис и Терезополис, да посети островчето Пакета и да прекара един час в ботаническата градина. По това неизбежно разписание на туристическите агенции чужденците имат рядкото удоволствие да бъдат водени като стадо от едно място на друго и да се любуват на чудесата на бразилската природа. Увиснали върху желязното въже, по което малката вагонетка пълзи като паяк към Пан де Азукар, те пищят възбудено над зиналата бездна и ведно със страха изпитват някаква спотаена гордост от туй, че все пак са се решили да предприемат такова опасно пътуване.

Пътят за Корковадо — откъм Тижука — минава през тъй наречената „девствена гора“, в която вместо маймуни и папагали човек може да види на всеки сто метра по един пъстър плакат с познатия надпис: Philips Radio! Европа рекламира стоките си навсякъде — дори сред лианите и араокариите на Бразилия. Може би навътре в страната, по слънчевите брегове на Амазонка, има крокодили, върху чиито гърбове са изрисувани реклами за крем „Нивеа“. Спекулантите са винаги изобретателни и практични — те искат да докажат, че много по-полезно е да прочетеш една реклама сред недрата на природата, отколкото да губиш времето си в излишно съзерцание на хубостите, които те обкръжават. Но ето че и бразилците не падат по-долу от европейците, а в някои отношения дори ги надминават. На върха на Корковадо те са издигнали една грамадна статуя на Христа с разперени встрани ръце. Тази статуя, която отдалече прилича на гигантски кръст и се вижда от всички краища на Рио, е образец на безвкусие и бездарност. Впрочем, самите бразилци се гордеят с нея не като с произведение на изкуството, а по-скоро с монументалността й като материал. Тя е висока 30 метра и тежи еди-колко си тона — при тия замайващи данни човек наистина изпитва известно уважение ако не към таланта на неизвестния ваятел, то поне към труда на работниците, които са монтирали статуята на такава височина. Мнозина смятат бразилците за фанатизирани католици, но това не е вярно. Техният католицизъм е изостанала от миналото традиция, каквато е, да кажем, традицията у англичаните да притежават замъци и къщи с привидения. Южноамериканците изобщо са религиозни не по убеждение, а по навик, не по силата на някакви нравствени принципи, а просто от лекомислие. Христовата статуя на върха на Корковадо се издига символично над цяла Южна Америка като рекламен манекен на тамошната суетност и мания за велики дела.

По време на гостуването си в бразилската столица Айнщайн е казал, че открил две неща: теорията за относителността и ботаническата градина в Рио де Жанейро. Ако тия изявления не са направени с преднамереното желание да се погъделичка националното чувство на бразилците, трябва само да се съжалява, че бележитият учен е изпаднал отново в онова декламаторско пустословие, така присъщо на някои знаменитости. Наистина, в ботаническата градина в Рио посетителят може да види малайски черен пипер или мадагаскарското дърво равенала, чието стъбло, промушено с нож, изхвърля като чешма струя бистра вода. Тук могат да се видят и представителите на бразилското растително царство: таблообразните водорасли Victoria regia, различните видове орхидеи, мулатовата палма или каучуковото дърво сирингейра. Ала всички тия растения и дървета все пак са затворени в обикновена ботаническа градина, разделени са на групи, оградени са с тел и са накичени с латински надписи, които придават на цялата околна гледка някаква строга системност, някаква музейна формалистика, нямаща нищо общо с дивата и величествена оргия на растителния живот в потайните глъбини на природата. Случайният посетител тук не изпитва нито възторг, нито изненада, а само любопитствува, както любопитствуват обикновено посетителите на зоологическите градини, когато видят например някоя странна птица, затворена в клетка.

* * *

Освен Пан де Азукар, Корковадо и ботаническата градина, освен разните паметници и културни институти Рио де Жанейро се слави и с друга една забележителност, която чужденецът трябва да открие сам, защото туристическите агенции и самолюбивите бразилци никога не ще му я покажат. Това е кварталът Манга — отвъд оградения с палми канал под същото име, — дето се намират публичните домове.

Човек не би могъл да си представи нищо по-мизерно от тия тесни улички с малки схлупени къщи, прилични на бараки, по чиито врати и прозорци са изложени на показ десетки полуголи жени. Такъв разврат съществува може би само някъде в дълбокия Ориент. На всяка крачка тук се чувствува ужасът на покварата, смрадният дъх на нещо гниещо, липсата на каквито и да било добродетели или престорено благоприличие. Слезли до последното стъпало на порока, всички тия жени по вратите и прозорците на схлупените бордеи са оживели сякаш из картините на Фелисиен Ропс. Те напомнят неговата „La buveuse d’absinthe“ — със същите хлътнали и помътени очи, със същото изпито лице, със същата жалка усмивка на устните.

Привечер, когато светнат лампите, кварталът Манга приема празничния вид на истински панаир на евтината любов. Из близките кръчми свирят банди — пращят тромпети и думкат тъпани, — тълпи от мулати, негри, скитници и моряци се разхождат бавно из тесните улички и оглеждат високомерно изложената наоколо стока. Жените крещят като папагали към минувачите на всички земни езици и им предлагат неподозирани наслади.

Върху вратата на всеки вертеп са написани с груби и разкривени букви името и отечеството на „дамата“, която чака клиенти: „Кармен — Испания“, „Бианка — Италия“, „Одет — Франция“, „Роза — Унгария“, „Зюйла — Египет“. В това космополитно гнездо на разврата са събрани жени от цял свят. Те са минали най-страхотните перипетии на бялото робство, докато стигнат до Манга, дето остават закрепостени до края на живота си и дето тялото им се превръща най-сетне в някаква мръсна дрипа, проядена от болести. Някога може би тия получовешки същества са преживявали трагедии, борили са се на живот и на смърт с прелъстителите си и са се опитвали да бягат. Но насреща им се е изпречвал океанът и ги е връщал назад. Сега те са се примирили вече със съдбата си и изглеждат предоволни, когато някой им подхвърли сиромашкото възнаграждение от пет милрейса.

На прага на една къщурка с олющена мазилка е седнала разголена жена, наметната с тънка шарена дреха. Върху начервеното й като маска лице личат следи от някогашна хубост. Тя плете тантела и не задиря минувачите, както другите нейни сестри. Отвън, през прозорчето на къщурката, се вижда бедна стаичка с две-три картини по стената, с ниско дървено легло и с малка масичка, на която е сложена проста ваза с увехнали вече цветя. От тавана се спуща мъждукаща лампа, скрита в абажур от навързани на конци хартийки.

От време на време жената хвърля равнодушен поглед към пъстрия човешки поток и после отново навежда глава над тантелата. Тя знае, че непознатият гост ще дойде, и тая нейна самоувереност я прави странно спокойна сред дивата вавилония наоколо.

Не минава много, и гостът наистина идва. Той е младеж с дръзко лице, с одърпани дрехи и с нахлупена до очите шапка. Момъкът и жената си разменят няколко думи по испански, след това и двамата влизат в къщата и затварят вратата. Ръката на домакинята дръпва едно перденце и забулва прозорчето. Приетият ред налага да се крият известни неща от очите на минувачите — разбира се, не от срам или от благоприличие, а само за да се запази професионалната тайна.

Малко по-късно, когато момъкът напуща бордея, жената сяда пак на прага и продължава прекъснатата си работа в очакване на друг клиент. Едно хилаво котенце, изскочило кой знае отде, се опитва да се погали в нозете й, но тя го ритва немилостиво, без да съобразява, че дори и тук могат да се намерят хора, които са готови да й съставят акт за грубо отнасяне с животните.

Да продаваш непрекъснато тялото си и в паузите да плетеш тантела, да вършиш тия две неща — почти едновременно и с еднаква естественост — ето кое изглежда необяснимо и чудовищно в своя нелеп реализъм. Може би в странната успоредица на това двойно занимание се пробужда дремещият у жената инстинкт към домакинство. А може би тук проблясва някакъв далечен атавизъм, преминал в кръвта и в подсъзнанието на нещастната улична хетера от някоя нейна прабаба къщовница.

В квартала Манга човек може да види интересни неща. Но най-интересното все пак е това, че и тоя квартал се намира под закрилата на Христовата статуя, която се издига тържествено на върха на Корковадо и простира покровителствено ръце над целия Рио де Жанейро — над прекрасните хълмове и залива, над комарджийниците и над публичните домове — трогателно внушителна със своето тридесетметрово величие!

Сан Пауло — Сантос

Винаги, когато влаковете напущат някой град, една неясна и потискаща мъка обхваща пътника при тъжната гледка на предградията. Тогава пред погледа се занизват мрачни здания, фабрични комини, бедни хижи и полуразградени дворове, мяркат се деца, които спират за миг играта си и махат с ръце към минаващия влак, или изникват сякаш из самата земя мъже и жени от работния народ, все един и същ в неволята си по всички части на света.

Влакът за Сан Пауло оставя зад себе си сивите покрайнини на Рио, из които само тук-там светва с провинциално кокетство някоя синиленосиня или керемиденочервена къщица, колелата на вагоните затракват по-ясно по релсите и неочаквано от двете страни на пътя зашумяват ниските храсти на портокалови градини. Километри наред в лъчите на слънцето пламти искрящото злато на милиони портокали, сетне градините изчезват и напреде се разгръща необятната бразилска равнина с пожълтяла трева и с редки чифлици в далечината.

Преди сто години от Ливерпул за Манчестер е потеглила с всичката сензация на току-що открито чудо една смешна железница. Оттогава техниката е направила гигантски напредък, но това, разбира се, не пречи на бразилските влакове да се движат и днес още със същата бързина, с каквато се е движил първият локомотив на Стефенсона. Те спират едва ли не на всеки километър — уморени и лениви като коне, които се отбиват постоянно на водопой. И все пак въпреки самоварното си устройство локомотивът пъшка и тегли геройски след себе си десетина обикновени вагона, два-три „пулманови“ и един вагон-ресторант, в който чужденецът може да опита бразилската кухня — супа с тапиока, риба, пържена в мандиоково тесто, или говежди котлет с неизбежните картофи пататас, всичко нетърпимо сладко и нарочно нагодено за вкуса на бразилците.

Надлъж край широките стъкла на „пулмановите“ вагони са наредени едно срещу друго, с масичка помежду им, вехти тръстикови кресла, които страдат сякаш от рахитизъм и скърцат не само от най-лекото помръдване на пътниците, но дори от самото им дишане. Ала колкото и неудобно да се чувствува в такова кресло, човек се примирява в края на краищата с положението си и се заглежда в прозореца, зад чието стъкло минават залени от слънце картини — изгорели от жегата поля, пръснати стада добитък, самотни дървета и ниски къщи с катранени сенки под стрехите. Понякога из разпуканата земя внезапно израства грамадно дърво, отрупано с хиляди алени цветове, които грабват и замайват погледа. Сетне се явяват малки станции с мургави бразилски войници, облечени в каки униформи, негри с лек и сиромашки багаж в ръцете, продавачи на оранжада или случайни скитници, попаднали тук след дълги приключения и злополуки.

На перона на една станция недалеч от Сан Пауло двама стари познайници се срещат съвсем ненадейно и започват да се целуват. И двамата изглеждат приятно изненадани от тая неочаквана среща. Единият е рус, снажен мъж, с каскет и със сиви износени дрехи, другият е по-нисък, има загоряло лице и носи полувоенна куртка, брич-панталони и прашни жълти ботуши.

— Вася, голубчик, да неужели это ты? Сколько лет, сколько зим! Ну, откуда и куда? — провиква се весело на руски мъжът с каскета и тупа приятеля си по рамото с оная непринудена топлота, така присъща на славянина.

— Мотаюсь, брат. Сейчас из Рио — отвръща другият също на руски и със същата широка усмивка на лицето.

И след като дълго се прегръщат, двамата приятели, очевидно руски емигранти, се хващат подръка и тръгват по перона. Те се разправят високо, говорят за някаква Оля, която избягала „с каким-то черномазым“, после снажният мъж с каскета обяснява, че живеел отдавна тук, че бил дресьор на кучета и че криво-ляво изкарвал хляба си. На свой ред пътникът от Рио изброява какви професии е сменил досега и с неизменния оптимизъм на руския емигрант заявява, че е тръгнал да копае брилянти в Мато Гросо, дето според думите му човек можел да натрупа нечувани богатства. Когато последният звънец удря, двамата руснаци отново се прегръщат и целуват. Бъдещият брилянтов крал с жълтите ботуши се качва в един мръсен третокласен вагон и се изгубва в неизвестността. Изгубва се и дресьорът на кучета, който остава на перона на малката станция и размахва каскета си в далечината.

След десетчасово клатушкане из бразилската степ най-сетне влакът пристига привечер в Сан Пауло.

* * *

След Рио де Жанейро Сан Пауло е вторият по значение град в Бразилия. Но паулистите, които се смятат във всяко отношение първи, не могат да търпят тая върховна несправедливост и си отмъщават на жителите на Рио, които ги наричат с презрителното име „кариока“. За тях Сан Пауло е сърцето на бразилската република, огнището на бразилската култура, средището на бразилския стопански живот. Паулистите са високомерни и самонадеяни, обичат книгите и се радват на висшите си учебни заведения, както се радват децата на картонените си къщици.

Една вечер в бара на хотел „Еспланада“ неколцина европейци се запознават случайно с един истински паулист, по професия депутат, който говори цели два часа за литература и изкуство. Когато някой му задава въпроса, кои са най-известните бразилски писатели, той без колебание посочва най-напред себе си като автор на някаква драма за Али баба и четиридесетте разбойници, а след това споменава и един свой приятел, който бил написал някакво гениално съчинение за… петрола. През всичкото време паулистът-депутат очевидно бърка понятията „художествена“ и „научна“ литература, без да се смущава ни най-малко от това смешение на крайностите. Наопаки, видимо вдъхновен от собственото си величие и от гениалността на отсъствуващия си приятел, симпатичният невежа започва да поръчва безразборно всякакви напитки и на края се трогва дотам, че измъква неочаквано портфейла си и го подарява на едного от европейските си събеседници в знак на побратимяване, като преди това прибира парите си и оставя вътре според бразилския обичай една дребна банкнота — за „портбоньор“.

* * *

„Бутантан“. Тъй се казва змиярникът в околността на Сан Пауло, дето се отглеждат като скъпи питомци най-опасните отровни змии за добиване на серум против смъртоносното им ухапване. Институтът „Бутантан“ е прочут в цял свят. В „Бутантан“ постоянно пристигат не само учени и професори, но и всякакви любители на силните усещания.

Стотици живи възли — неподвижни, лениви и охранени — се пекат от сутрин до вечер на слънцето пред кълбовидните си циментови леговища. В това змийско царство, отделено от публиката с ров и с ниска стена, растат големи дървета, по чиито клони са нависнали безброй питони и кобри. Уловени в непристъпните бразилски лесове, всички тия змии са застинали в лукаво и тежко вцепенение, в някакво сънно равнодушие към науката, сякаш искат да подчертаят неизмеримото си презрение към нея. Те са безразлични дори към пазача, който прекрачва понякога оградата им и ги подхвърля с дълга двузъба вила. Само някоя по-честолюбива кобра ще изсъска срещу високите му ботуши и ще му покаже раздвоеното си езиче, но когато той я притисне с вилата, тя се укротява и загубва за миг злината си. Тогава пазачът я хваща ловко за шията и я изнася пред любопитните посетители, а дежурният лекар разтваря устата й и изцежда с щипци жлезата над коварния й зъб, из който блясва капка бистра отрова.

След тая сценка публиката отива да види още по-забавно зрелище. Една змия трябва да изяде друга, два пъти по-голяма от нея. Това изглежда почти невероятно и всеки очаква с напрегнат интерес започването на драмата. Но тоя път похитителката е сита и не обръща никакво внимание на жертвата си. Напразно пазачът се опитва да я раздразни. Тя лежи като мъртва и отказва да изиграе ролята си. Какво разочарование за зрителите! Една дама, цяла трепереща от възбуда, хвърля със садистично настървение запалената си цигара върху опашката на ленивката — дано поне по тоя начин я предизвика да нападне поднесената й плячка, но напразно. Двете змии излизат по-умни от хората и не искат да им доставят очакваната наслада.

— Господи — казва с огорчение дамата, — мигар тия лишени от всякаква страст животни са наистина опасни?

Всъщност отровата на привидно безстрастните влечуги е толкова силна, че безцветната капка от зъба на кобрата например причинява бърза парализа на мускулите и смърт от задушаване. А има и змии, чиято отрова предизвиква кръвотечение из очите на ухапания или разрушава тъканта и нервите му като разтопено олово.

* * *

Автомобилът хвърчи към градчето Кампинас. Облаци от червен прах засипват пътниците. Из тоя хълмист червенозем са пръснати обширните кафеени плантации, чиито ниски дървета с бели ухаещи цветове са вечно зелени.

Оттатък Кампинас се намира плантацията на сеньор Перейра — една истинска бразилска фазенда с милиони дървета и с цяла армия от работници. Самият сеньор Перейра отсъствува от имението си, заминал е на почивка в Ривиерата. Но неговият домоуправител посреща и изпраща с удоволствие гостите, като се задоволява само да им покаже вилата на господаря си: библиотеката, спалнята, трапезарията и приемния салон, всичко наредено според вкуса на типичния парвеню богаташ, който се интересува едновременно и от търговски сделки, и от книги, и от рицарски оръжия, и от удобни кресла за излежаване.

В приемния салон домоуправителят застава благоговейно пред един грамаден мъжки портрет, рисуван с маслени бои, и казва със затрогващо умиление:

— Ето, това е сеньор Перейра!

На портрета стои човек на средна възраст, облечен в черни дрехи. Мургавото му лице изразява по-скоро нахалство, отколкото енергия, ала и тъй все пак внушава известно страхопочитание у посетителя. Тоя бразилски аристократ с поглед на цирков хипнотизатор очевидно е искал да завещае на поколенията най-величавата маска на своя земен образ.

Богатството на сеньор Перейра е неизмеримо. Докато той си почива в някой луксозен хотел на Лазурния бряг или обикаля парижките антиквари, за да купи гвоздея, на който Наполеон си е закачвал шапката на остров Света Елена, работниците негри и мулати в плантацията му пълзят приведени над плодородния червенозем, берат и сушат кафето, насипват го в чували и го изпращат в Сантос. За тая каторжна работа човешките термити в плантацията получават такива нищожни надници, че едва могат да се изхранят или да сложат нова кръпка върху дрипите по тялото си. Полугладни, боси и потънали в пот, те събират ароматните кафеени зърна с някакво необяснимо усърдие, сякаш сами притежават акции от предприятието на многоуважаемия сеньор Перейра.

— Amateurs de café! Demandez le café du Brésil!

Колко пъти човек е срещал тоя надпис във вагон-ресторантите на Кук?

Бразилия дава две трети от цялото световно производство на кафе, а провинцията Сан Пауло — почти половината от годишната реколта на страната.

Така се печели слава на международния пазар, когато цената на кафето е съвсем ниска благодарение на евтината работна ръка.

* * *

Пътят за Сантос пълзи по шеметни височини, вие се като серпантина по ръба на страхотни пропасти, губи се сред водопади от буйна и пъстра растителност. Едва тук човек усеща вече дивото великолепие на бразилската природа. Не е ли това прародината на органичния живот, дето земните сокове кипят с неудържим напор в жилите на дърветата и дето всяко растение бърза да изпревари другото, да изникне по-високо, да се изскубне из земята, напращяло от хлорофил? Каква е тая хаотична зеленина, която извира така стихийно из земните недра, залива скалите и изпълня дълбочините на пропастите като тежка мъгла?

Сред гъстата мрежа от преплетени лиани се промушват тънки палмити и папратите развяват сребристи пера. Тук-там самотно се издигат гигантски дървета, забили корен в земята сякаш преди хилядолетия. От тях лъха несломима първична мощ, нещо от трагичното величие на вкаменените праисторически чудовища. Отдавна тропическото слънце позлатява гладката им кора, по която няма нито една пъпчица, нито един паразит, нито една орхидея. В своята слънчева чистота тия великани дървета не спират растежа си, а се издигат все по-нагоре, бунтуват се срещу земните си окови и искат да стигнат с върха си небето.

Върху далечната синева на хоризонта лъсва ивица от океана и чудното видение от бразилската земя остава назад като сънувана картина.

Отсреща в равнината се показва Сантос — с неговите бели къщици и с няколко димящи парахода по крайбрежието. От пристанището на тоя град бразилското кафе продължава триумфално пътя си по цял свят.

Сантос е едновременно борса и гробница на кафето. В години на свръхпроизводство тук се изгарят на клади или се изсипват на дъното на океана милиони чували с кафеени зърна. Колкото и нелепи да са тия закони на икономиката или тъкмо поради тях плантаторите все пак печелят, защото запазват кафето от обезценяване.

В Сантос има много магазини с фотографически апарати, много слънце, много хамали и тук-там по някой крадец измежду прислугата в хотелите.

На плажа в Сантос се събират хора от всички краища на Бразилия. Те се къпят в океана, ровят се из пясъка и гонят с поглед редките облаци по ведрия свод на бразилското небе.

Буенос Айрес

Преди четиристотин години четиринадесет испански кораба, водени от Педро де Мендоза, опрели край бреговете на реката Ла Плата.

— Que buenos aires son estos! — извикал един от другарите на Мендоза и в памет на това възторжено възклицание новооснованото селище на брега на Ла Плата получило името Buenos Aires, сиреч „добър въздух“. Ала така създадената колония на испанските конквистадори не оцеляла за дълго. Местните индианци избили пришелците и едва по-късно друга една дружина авантюристи начело с Хуан де Гарай заседнала отново тук и изградила върху развалините на старата колония градчето Санта Тринита. От това градче именно води началото си днешният Буенос Айрес.

Ако човек измине с вързани очи разстоянието от Европа до Аржентина и снеме превръзката си чак в Буенос Айрес, ще помисли, че е попаднал в някой голям европейски град. Тук няма нито следа от величествените заливи и конусообразни хълмове на Рио де Жанейро — нищо от онова, което би могло да напомни за свирепата красота на южноамериканската природа. Всичко в тоя град ни е сякаш отдавна познато — една столица със сиви здания, с прави асфалтови улици, с трамваи, омнибуси и подземна железница. Между тълпите минувачи не се виждат дори мулати, негри и креоли — тоя пъстър поток на човешките раси, който тече из улиците на почти всички южноамерикански градове. Само изобилието от банани и портокали по магазините и ресторантите загатва, че някъде наблизо оттук грее тропическото слънце.

Буенос Айрес не обича небостъргачите на Северна Америка. Той се мъчи да стигне Европа и подражава във всичко на нея. На един от централните му площади — Плаца де ла Република — се издига циментовият двойник на обелиска от Плас де ла Конкорд в Париж, а фонтаните пред зданието на Конгреса са точно копие от версайските фонтани. Нощните заведения тук се наричат — boites — досъщ по парижки. Изобщо, тая слабост към подражание се подхранва с особена любов в столицата на аржентинската република, дето западноевропейският живот и култура приемат понякога уродливата форма на кактус, отглеждан в саксия.

* * *

Когато става дума за паметници, необходимо е да се каже, че едва ли има в света друг град с толкова много паметници на хора във военна униформа, както Буенос Айрес. На всяка крачка тук човек изпитва чувството, че минава из някакъв безкраен паноптикум с бронзови генерали, които възкресяват забравените образи на Мендоза, Ривадавия, Сан Мартин, Боливар, Митре и редица други национални герои. Тия създатели на аржентинската история са яхнали разярени коне и издигат над главите си свитъци, шпаги и триъгълни шапки, замръзнали в театралните пози и жестове на бронзовите статуи, които Рим и Флоренция фабрикуват в изобилие за украса на всички континенти. Народите имат нужда от кумири, а скулпторите — от пари. Аржентина е щедра меценатка на италианските ваятели, които пробуждат из саркофазите на нейното минало романтичните сенки на разни исторически личности и отливат от тия сенки паметници за площадите на Буенос Айрес.

Ала нека бъдем справедливи. В Буенос Айрес има паметници не само на генерали, но и на цивилни люде — някакви странни апостоли на демокрацията, които в старомодните си рединготи приличат на препарирани аптекари и на протестантски пастори. Аржентинците са свободолюбив народ и се гордеят с либералните си идеи. В желанието си да изглеждат истински републиканци те стигат дори до комичния парадокс да се представят за демократи и тогава, когато са фашисти.

Най-сетне в Буенос Айрес има и трета една категория паметници, издигнати сякаш за да будят всеобщо недоумение. Това са паметниците на чужди знаменитости, които нямат нищо общо с историята на аржентинската република, но които все пак стоят по площадите като натурализирани емигранти. Впрочем, ако Аржентина е страна на милионната емиграция, защо в столицата й да нямат свое почетно място и статуите на Гарибалди, Мацини, Данте и Вашингтон — още повече като се вземе пред вид, че националните герои са недостатъчни за украсата на града?

* * *

Това, което са ковбоите за Северна Америка, за Южна са гаучосите. Думата „гаучо“ е свещена и аржентинецът я произнася с религиозно благоговение. Потомци на някогашните европейски авантюристи и на индианците от племето гуарани, гаучосите са живите идоли на днешна Аржентина. За тях се говори навсякъде — по улиците, в кафенетата, в салоните на отбраното общество. За тях писателите пишат сантиментални поеми и романи, а художниците банализират упорито легендарния им бит в безброй картини, които напомнят наивни олеографии.

Самите гаучоси живеят в пампасите — сред ония безкрайни аржентински степи, дето земята се тресе под копитата на хиляди полудиви бикове. През ясните лунни нощи гаучосите седят пред праговете на своите колиби „ранчо“, пият мате и тананикат някоя тъжна песен, в която се разправя например как малката Манола обикаля около ранчото и чака своя любим. Но гаучо се намира на далечен път и лови газели с ласото си. Манола му шие златен пояс и плаче. Срещнал гаучо зли люде от племето пехуенчо и те го убили, а черните урубу долетели и изкълвали тялото му… И докато гаучосите пеят тая провлечена песен със съпровод на китара, затворени и мрачни в номадското си величие, сянката на някой бягащ щраус минава като тъмен облак през стадото бикове наоколо и го хвърля в тревога. Изплашените животни надават страшен рев, разтварят широко очи и се втурват в лудешки бяг из степта. Тогава песента за малката Манола спира. Полудиви като самите бикове, гаучосите яхват конете си и подгонват с бързите си кучета побягналия добитък. А биковете се носят из лунната равнина и увличат след себе си случайно срещнатите стада, уплахата расте и се предава инстинктивно от едно животно на друго. Скоро живата буря от побеснели бикове профучава из цялата околност, за да изчезне заедно с крилатите гаучоси в далечината.

Някога гаучосите са прониквали в градовете, ставали са министри и диктатори. Днес те пазят стадата на богатите естансиерос и залязващата слава на народния епос в пампасите.

В Буенос Айрес човек може да види само тяхното ласо и бола, седлото им, кожените им панталони, ботушите им и големите им тежки шпори, чиито шипове светят като едри звезди, отронени от високото небе на аржентинските степи в някоя витрина — между магазините с лотарийни билети и дамско бельо.

* * *

Разбира се, биковете в Аржентина служат не само за украса на пампасите, но и като градивен материал за благосъстоянието на цялата страна. Хванати за рогата от ласото на гаучосите, те изминават хиляди километри път, докато стигнат до кланиците на Буенос Айрес. В тия вертепи на смъртта, наречени „матадероси“ или „фригорификоси“, добитъкът се превръща в консервирано месо за износ и за местна консумация въпреки закрилата на добре организираните дружества за покровителство на животните.

Биха могли да се кажат много неща за вътрешната уредба на матадеросите, за перипетиите, през които минава един бик, преди да бъде одран полужив и насечен на късове, или за живота на емигрантите-работници, събрани тук от цял свят, за да получават японски надници за своя тежък занаят сред локви кръв и непоносима смрад. Ала по-интересно от всичко остава все пак нещо друго, което показва до каква извратена изобретателност може да стигне човек, когато иска да направи от дивия и честен звяр онова коварно подобие на себе си, известно в южноамериканските кланици под името „традиторе“.

Когато биковете от пампасите влязат в широкия двор на матадероса, те сякаш подушват опасността, която ги чака, и стават особено подозрителни и неспокойни. В дъното на двора, между два високи стълба, се намира подвижна врата, през която плененият добитък трябва да отиде по-нататък, към самата скотобойна. Щом всичко бъде готово, вратата се издига нагоре по двата стълба като нож на гилотина и през нейния отвор обречените на заколение животни виждат един бик, който лежи и дреме най-спокойно. Това е добре охраненият традиторе, или бикът-изменник, дресиран от човека за примамка на доверчивите му събратя от степите. При дигането на вратата коварният традиторе се изправя на нозете си и тръгва лениво към скотобойната. Тогава по силата на стадното чувство всичкият добитък се втурва след него, обхванат от слепия инстинкт за бягство. Но ето, вратата се спуща внезапно и в новия затвор остават само 40–50 бика. Тая първа партида на смъртта стига до друга врата, зад която започва истинският ад на животните. Биковете минават и през нея, за да бъдат впримчени в ласото на палача, а изменникът прави ловко движение и се връща на старото си място при първата врата. Тук той ляга и заема предишната си целомъдрена поза в очакване на други жертви.

Да дресираш слон, който танцува в такта на оркестъра, или шимпанзе, което забавлява публиката с човекоподобните си движения, значи да бъдеш надарен с остроумно въображение. Но да дресираш един бик като подлец и да го превърнеш в оръдие на смъртта е нещо по-лошо от най-вулгарно престъпление. То показва преди всичко с каква демоническа подлост е закърмена собствената ти природа, щом можеш да насочиш примитивното и почти рефлексно съзнание на животното към неясния стремеж за измама и предателство. И все пак, както обикновено се случва и в човешкото общество, бикът-подлец се ползува с много по-голяма почит, отколкото неговият честен събрат от пампасите. Той струва и три пъти по-скъпо от всеки друг бик, защото играе ролята на изменник и улеснява значително работата в матадероса.

В някои кланици се среща куриозният надпис: „Sea compasivo con los animales“ — което ще рече: „Бъдете милостиви с животните!“ Но тъй като на тоя надпис никой от палачите не обръща внимание, трябва да се допуща, че той има само значението на весел афоризъм за разсмиване на посетителите.

* * *

Ако жените в Ню Йорк се намират под специалното покровителство на всемогъщите полисмени и никой мъж не може им подхвърли на улицата дори и най-невинната шега, жените в Буенос Айрес, напротив, са изложени на непрекъснати закачки от страна на мъжете, без това да се смята за нарушение на морала и на добрите нрави. Тая чисто расова черта в характера на аржентинеца е почти узаконена като проява на особено джентълменство към създанията от нежния пол. Аржентинецът би предпочел смъртта пред мълчаливото и равнодушно отминаване на една дама. Той би упрекнал в невъзпитание всеки, който не каже поне две думи на случайната минувачка.

Типичен представител на тия галантни рицари на уличния флирт е младият аржентински франт, или така нареченият „питуко“. Аржентинският питуко е идеалният тип на жиголо: той владее в съвършенство всички танци, носи копринена риза и винаги изгладени панталони, косата му е изпъната и лакирана с брилянтин, кожата на обущата му свети като емайл, а мекотелата му и подвижна фигура има нещо от предизвикателната грация на хомосексуалиста. Питуко е господар на собствените си капризи и съчетава едновременно в себе си салонното нахалство на аристократа и парадната сериозност на южноамериканеца изобщо. Той не работи нищо, но разполага всеки ден с по една загадъчна рента от три песи, които са му необходими, за да се обръсне, да си вземе цигари със златни краища, да пие кафе и да отиде на кино, а след киното да пие кафе и да си купи вестник — разбира се, не за четене, а за украса на външния джеб на палтото му. Когато дрехите му се изтъркат и овехтеят, той прави неочакван скок в неизвестността, снабдява се по някакъв необясним начин с повече пари и се облича в нов костюм.

Преди да излезе на разходка, всеки питуко прекарва част от деня в бръснарницата, дето се подлага с особено удоволствие на една твърде сложна тоалетна операция. Той сяда на високия бръснарски стол като полубог и до него веднага се изправят тримата верни жреци на суетната младост: бръснарят, маникюристката и чистачът на обуща. Тия трима всекидневни обновители на външността и на самочувствието на уважаемия сеньор питуко заточват почти едновременно своята работа с усърдието на истински професионалисти. Най-продължителна, естествено, е работата на бръснаря, който играе главна роля в разкрасяването на клиента си. Модернизиран потомък на севилския берберин, бръснарят от Буенос Айрес владее занаята си с оная тънкост, която му отнема цял час време за едно бръснене. Той сапунисва петнадесет минути лицето на задрямалия от наслада франт и го бръсне с елегантен размах, после увива грижливо в горещи кърпи същото това лице, масажира го и го разхладява с някакъв ментов крем, загрява го отново с топла кърпа, пръска го с одеколон, маже го с друг крем и трие търпеливия нос тъй дълго и упорито, сякаш се мъчи да извади от върха му електрическа искра. В това време маникюристката и чистачът на обуща са привършили вече работата си и са се дръпнали настрана. Но маникюристката не стои със скръстени ръце. Тя навива пружината на един портативен грамофон и в бръснарницата става изведнъж весело. До ушите на лениво изтегнатия питуко долитат парливите звуци на онова страстно танго, чийто ритъм запалва кръвта на всеки аржентинец. Питуко трепва и нозете му се размърдват по навик. Тогава бръснарят сам затананиква тангото и като вдъхновен живописец, който довършва с последен замах на четката си някоя картина, отскубва две-три косъмчета от веждите на младия сеньор, изпъва черната му коса с брилянтин и я превръща в корава и лъскава шапчица от китайско папмаше.

Така, с подпухнало от компреси и масажи лице, с лакирани крайници и с освежен дух, самонадеяният оптимист, познат под жаргонното име „питуко“, напуща бръснарницата, предоволен от себе си и от щастливата си звезда.

Оттук нататък неговата диря лъкатуши по всички улици, площади и предградия на Буенос Айрес. Вие можете да го срещнете на Кориентес или на Флорида, в Тигре или в Палермо, в това кафене или в онова кино, но можете да го видите и на конните състезания, дето той залага последната си песа, или на някой футболен мач между аржентински и уругвайски тимове, когато настроението, му се помрачава за няколко минути, защото уругвайците излизат, както винаги, победители. Тоя реален призрак на милионния космополитен град е навсякъде и неговото каучуково сърце подскача живо при всяка срещната жена.

Види ли майка с дете, той й подхвърля:

— Adiós, mamita!

Види ли дама с повече грим на лицето, прави й любезна бележка:

— Tanto pintura, señorita!

Питуко никога не преследва жените. Той обича да ги закача, както ги закачат изобщо всички аржентинци. Може би в тая слабост се крие едновременно двойното удоволствие: да бъдеш галантен и да изглеждаш смел като универсален любовник.

* * *

Като повечето жени по света, аржентинките обичат театъра по-скоро заради тоалета си, отколкото заради самото изкуство. С други думи — те предпочитат антрактите пред действията, фоайето пред сцената. За тях няма никакво значение дали тая вечер в театър „Колон“ гостува Тосканини, или някоя немска трупа играе „Кавалерът на розата“ от Щраус. Важното е, че и в двата случая тия самодоволни дами от видното общество на Буенос Айрес осъществяват най-съкровеното си желание: да се покажат в последния си парижки тоалет върху поетичния фон на една театрална атмосфера. Те чакат с нетърпение спущането на завесата, за да излязат в коридорите или във фоайето, дето всяка тяхна стъпка и всеки техен жест осмислят вече присъствието им в театъра. Те се разхождат, пият разхладително, разговарят с познатите си и се оглеждат крадешком в огледалата — усмихнати, разсеяни и щастливи в блясъка на ламето и на брилянтовите си накити. Колко много тържествена красота излъчва тоя парад на манекените, колко наивна радост свети в тъмните очи на всички тия аржентински хубавици, които разнасят славата на парижките модни къщи „Пату“, „Ланвен“ или „Молиньо“ чак по далечните брегове на реката-море Ла Плата!

Когато не са на театър, видните дами от Буенос Айрес присъствуват на конни надбягвания, събират се на чай (не на мате — „жерба мате“ пие само простолюдието!), посещават институтите за разхубавяване или се разхождат с автомобил из Палермо, притиснали до сърцето си някое смешно кученце, бяло и къдраво като хризантема.

Що се отнася до аржентинските буржоа — те са прекомерно учтиви и галантни. Приказват много и винаги заради ефекта на думите, които изговарят. Достатъчно е да похвалите пред някой от тях къщата му, за да го предизвикате да ви каже съвсем сериозно: „Но тя е ваша, сеньор, вземете я!“ Разбира се, той забравя веднага какво ви е казал и вие напразно ще чакате да получите от него нотариален акт за къщата му на ваше име.

През два магазина в Буенос Айрес третият непременно продава лотарийни билети. Тук всяка седмица се тегли нов тираж от държавната лотария и всеки час се обявяват печалбите от други, по-малки лотарии на всевъзможни благотворителни и съмнителни предприятия. Тая лотарийна треска е взела размерите на истинска епидемия, която действува преди всичко върху въображението на средния аржентинец, и го разпалва непрекъснато с най-розови мечти за бъдещето.

Аржентинските дребни буржоа страдат цял живот от неизлечимата мания за аристократизъм. По английски образец, те са джентълмени и членове на различни клубове. Да станеш член например на Жокей клуб в Буенос Айрес, значи да се оградиш с божествена недосегаемост и да си осигуриш завинаги едно раболепно чинопочитание сред околните. Салоните на Жокей клуб в Буенос Айрес са постлани със скъпи килими, драпирани са с тежки завеси, украсени са с картини от прочути испански художници. Тук има малък бар, голяма библиотека с луксозно подвързани книги и всеки стъпя на пръсти по килимите като в някакво езическо светилище.

Аристократичната мания на аржентинския дребен буржоа минава отвъд синора на земния му живот. Той мечтае да бъде погребан в Реколета — гробището на богатите католици, — а не в Чакарита, дето почиват обикновените смъртни.

* * *

Петъчен ден. В един магазин за автомобили на Ривадавия влиза млад, елегантно облечен господин и с присъщата на аржентинеца словоохотливост започва разговор със стопанина на магазина. Непознатият сеньор се интересува за най-новите коли: разглежда ги внимателно, пита за мощността на моторите им, за скоростта, която развиват, за последния патент на карбораторите, изобщо — говори като специалист. Най-после той спира вниманието си върху един луксозен „Худзон“ и иска да знае цената му.

— Десет хиляди песи — съобщава продавачът и потрива радостно ръце при мисълта за предстоящата сделка.

Клиентът очевидно е богат човек. Той не обича пазарлъците, но като всеки сериозен купувач предлага на собственика да изпитат колата. Не би ли било добре да направят една малка разходка — например по Балнеариото?

Разбира се. Продавачът приема на драго сърце поканата и заповядва да извадят колата от магазина. После той и непознатият джентълмен се качват в нея, отиват до Балнеариото, връщат се назад.

Клиентът не може да скрие задоволството си.

— Чудесна машина! — казва той. — Ето ви сега три хиляди песи. За остатъка от седем хиляди ще получите чек от банка „Бостон“.

И като казва това, щедрият сеньор изважда из джеба си една чекова книжка.

— Вие имате сметка в банка „Бостон“? — пита любезно продавачът.

— Да. Можете да проверите по телефона! — отвръща с подчертана гордост клиентът.

— Вашето име, сеньор?

— Фернандо Гарсия!

Търговецът на автомобили откачва телефонната слушалка, влиза във връзка с банка „Бостон“ и прави проверката. Лицето му се усмихва, ръката му заканва отново слушалката. Дявол да го вземе, как се излага понякога човек с тия справки в присъствието на такива благонадеждни клиенти като сеньор Гарсия.

— Ще ми простите, сеньор! — извинява се смутено търговецът. — Но тук, в Буенос Айрес, знаете…

— Моля, моля! — прекъсва го сеньор Гарсия и го потупва успокоително по рамото. — Един търговец трябва да бъде винаги предпазлив и съобразителен!

И след тия назидателни думи джентълменът оставя чека и излиза на улицата, дето сяда тържествено в току-що купения автомобил. Жълтата му ръкавица се залепва върху кормилото. Търговецът се кланя от тротоара и пожелава на младия човек щастие в живота.

На следния ден към обед в същия магазин идва друг господин, пак тъй елегантен и млад като сеньор Гарсия, само не толкова приказлив. Изглежда, че господинът бърза и няма време за дълги разговори. Още с влизането си в магазина той поздравява учтиво стопанина и го запитва без всякакви забикалки:

— Купен ли е вчера от вас един „Худзон“?

— Да — отговаря търговецът и поглежда с любопитство госта си.

— За колко е купен?

— За десет хиляди песи!

Тайнственият човек отстъпва крачка назад — очите му се разширяват широко, по лицето му се изписва изненада.

— Не може да бъде — казва той. — Я си спомнете добре!

— Но какво ще си спомням, сеньор! — заявява живо търговецът. — От вчера следобед до тая сутрин са минали няколко часа. При това аз най-добре зная колко може да струва един „Худзон“!

— Странно — прошепва непознатият и се замисля.

— Но какво се е случило? — пита заинтересован продавачът.

— Наистина невероятно! — продължава на себе си гостът. — Тук има някакво мошеничество…

Собственикът на автомобилната къща започва да губи търпение.

— Pero caramba, сеньор, кажете най-сетне какво има?

Тогава загадъчният сеньор се опомня и разправя нещо наистина интересно. Тая сутрин той купил същия „Худзон“ за четири хиляди песи. Продал му го един порядъчен на вид господин, с когото се запознал случайно в едно кафене на авенида де Мажо. Господинът му казал, че заминава в един часа на обяд за Монтевидео, и му предложил колата си на износна цена, като му посочил и магазина, отдето я бил купил вчера.

— Аз съм любител на оказионите и затова я взех — пояснява чистосърдечно младият аржентинец. — Но сега виждам, че в цялата тая работа има нещо съмнително.

— Не съмнително, а отлично скроена измама, разбирате ли, сеньор! — крещи продавачът с почервеняло от гняв лице. — За тая кола аз получих само три хиляди песи и един чек, който сигурно е фалшив!

— Така и трябваше да се допуща — съгласява се гостът и клати озадачено глава.

— Вижте какво! — добавя задъхан търговецът, озарен от една внезапна идея. — Вие казвате, че оня негодник заминава в един часа за Монтевидео. Сега е дванадесет без четвърт. Ние имаме още време да го спрем и да го тикнем в затвора. Ще дойдете ли с мене?

— На ваше разположение съм, сеньор! — покланя се учтиво любителят на оказионите.

След четвърт час стопанинът на автомобилната къща пристига на пристанището заедно с младия сеньор и с двама полицаи. Те питат кой е параходът за Монтевидео. Посочват им го.

Четиримата преследвачи се изкачват бързо по подвижния мост и се явяват на палубата. Каква щастлива случайност! Сеньор Гарсия стои отсреща, сякаш ги е чакал. Той е облечен в пътнически костюм, пуши дебела хаванска пура и следи с видим интерес работата на подемната машина, която дига от брега големите тежки сандъци и ги слага като кутийки кибрит на парахода.

Когато търговецът на автомобили съзира сеньор Гарсия, брадата му затреперва и лицето му се налива с кръв. Той се спуща към измамника. Скандалът избухва веднага.

— Не разбирам защо нервничите! — казва с невъзмутимо спокойствие сеньор Гарсия.

— Вчера вие взехте от мене една кола!

— Да.

— Броихте ми три хиляди песи и за остатъка ми подписахте чек до банка „Бостон“!

— Какво? Да не би банка „Бостон“ да е изгоряла?

— Банка „Бостон“ е на мястото си, но изглежда, че вие нямате никакъв влог в нея или най-малко, чекът ви е фалшив!

— Проверихте ли добре това?

— Не, проверката искам да направя във ваше присъствие и затова ви моля да ме последвате още сега?

Сеньор Гарсия гледа миг-два с предизвикателно високомерие търговеца, сетне смуква бавно пурата си и отсича:

— Много съжалявам, сеньор, че работата ми не позволява да изпълня един ваш каприз. Освен туй днес е събота и както ви е известно, учрежденията работят само до обед. Така че, ако вие не желаете сам да осребрите чека в понеделник, ще имате любезността да ме почакате няколко дена, докато се завърна в Буенос Айрес. Тогава аз ще ви потърся и двамата заедно можем да направим една малка разходка до банка „Бостон“, нали?

Нозете на нещастния търговец се подкосяват. Колко хитро, значи, е била измислена примката! Измамникът нарочно е взел автомобила вчера, като е разчитал, че след справката по телефона чекът ще остане неосребрен до събота, а в това време той ще успее, да офейка в Уругвай.

— Не! — кипи от негодувание стопанинът на автомобилната къща. — В тая страна има закони и вие ще слезете още сега от парахода! Няма никакво значение, че банката е вече затворена. Ако трябва да се чака до понеделник, ще чакаме заедно!

Без да губи ни най-малко самообладание, сеньор Гарсия изважда из джеба си някаква сгъната хартийка и я подава на търговеца.

— Прочетете тая телеграма — казва той.

Търговецът взима телеграмата в треперещите си ръце. Буквите подскачат пред очите му, но той все пак прочита: „Присъствието ти е необходимо. Ако не тръгнеш веднага, сделката пропада. Мигуел.“

— Ясно ли ви е сега защо не мога да приема предложението ви? — пита човекът с пурата.

— Не ме интересуват никакви ваши сделки! — заявява стопанинът на автомобилната къща и веднага след това добавя, като се обръща към двамата полицаи: — Моля, задръжте на моя отговорност господина!

Полицаите влизат в ролята си и пристъпват напред. Цялата тая разправия е привлякла вече вниманието на мнозина пасажери, които са се струпали наоколо и наблюдават с любопитство развитието на едноактната авантюра върху палубата на парахода за Монтевидео.

Ала ето че и сеньор Гарсия се проявява като истински аржентинец въпреки привидното му хладнокръвие. Когато един от полицаите го поканва да напусне парахода, лицето му пламва и от очите му изхвръкват зли искри.

— Държа отговорен всеки, който се опита да посегне на свободата ми, преди да бъда уличен в някакво престъпление! — избухва на свой ред честолюбивият джентълмен, като удря с всичка сила угарката от пурата си върху пода и я стъпква яростно с тока на обувката си.

Полицаите се споглеждат смутено. Сеньорът има право. Може би той наистина е невинен.

— Аз бих слязъл само при едно условие! — продължава със същия нервен тон пътникът. — Ще се съгласи ли господинът да ми брои сумата от сто хиляди песи, които ще изгубя по негова вина, ако отложа заминаването си за Монтевидео?

Търговецът на автомобили се усмихва. Той знае много добре тия похвати на изпечените мошеници. Сеньор Гарсия нарочно му предлага това условие, за да го изплаши с голямата сума и да го накара да отхвърли предложението му. Но той не ще отстъпи пред нищо и ще си отмъсти жестоко за задигнатия му на безценица „Худзон“.

— Приемам! — заявява търговецът. — Приемам, но също при едно условие. Аз ще броя на господина сто хиляди песи, ако банка „Бостон“ изплати издадения ми от него чек, и то в негово присъствие!

Сеньор Гарсия се начумерва и стисва зъби. Очевидно, той не е очаквал тая реплика. Но ръкавицата е хвърлена и трябва да се върви докрай.

— Добре — казва някак неуверено сеньор Гарсия. — Елате да уредим въпроса!

И нашите познайници отиват в бара на парахода, дето собственикът на автомобилната къща дава писмено съгласието си да брои в тридневен срок на сеньор Фернандо Гарсия сумата сто хиляди песи в случай, че банка „Бостон“ в Буенос Айрес му осребри чека, издаден на негово име от същия Фернандо Гарсия. Това съвсем законно споразумение, подписано в присъствието на полицейската власт от трима солидни свидетели измежду пасажерите, сеньор Гарсия прибира в портфейла си и след туй напуща парахода заедно със своите телопазители.

След няколко минути закъснелият с половин час параход се откъсва бавно от кея и потегля за Уругвай. При дрезгавия рев на неговата сирена, сеньор Гарсия се обръща назад и едва сега си спомня, че е забравил пътническата си чанта на палубата. Но какво значение има една чанта пред пропадането на цяла сделка в Монтевидео?

Когато стигат в града, сеньор Гарсия изтърпява всички митарства на едно предълго и досадно полицейско разследване, без да бъде уличен в някакво нарушение на закона. Документите му са в ред. Покупката на автомобила е била извършена съвсем правилно.

— Но все пак, как ще ни обясните обстоятелството, че вие продавате автомобила си за четири хиляди песи, когато той струва на вас десет хиляди? — пита в недоумение полицейският инспектор.

— Това си е лично моя работа, сеньор, и никой няма право нито да се учудва, нито да ми иска обяснения! — отговаря с достойнство джентълменът. — Допуснете най-сетне, че аз съм непрактичен човек, че обичам разнообразието, че не мога да търпя повече от един ден кола, па макар тя да е и един луксозен „Худзон“!

Разбира се, тоя отговор не е напълно задоволителен и затова инспекторът прибягва до най-учтивите изрази на испанското красноречие, за да обясни на сеньор Гарсия, че трябва да го задържи, докато случаят се разясни в понеделник.

Сеньор Гарсия протестира.

— На какво основание? — пита той.

— Заради вашата непрактичност и после… заради любовта ви към разнообразието! — отвръща с любезна усмивка полицейският инспектор.

Рано сутринта в понеделник пред едно от гишетата на банка „Бостон“ се явяват трима души: стопанинът на автомобилната къща, сеньор Гарсия и един цивилен агент от полицията.

Търговецът представя чека на гишето и чиновникът дръпва продълговатата хартийка, прилична на лотариен билет. След това същият чиновник разтваря един регистър и търси нещо в него, отива при някаква картотека и прави справка.

Клиентът очаква със свито сърце фаталната развръзка. Ей сега измамникът ще бъде изобличен.

Но чудно нещо. Чиновникът се връща спокойно на мястото си, взима писалката и пише операционната бележка. Сетне забожда с карфица представения чек върху бележката и се провиква:

— На касата, сеньор!

Клиентът недоумява. Не, тук положително има някаква грешка. Измамникът, както изглежда, е успял да заблуди и банката.

— На касата, сеньор! — повтаря чиновникът и тоя път гласът му се изкачва една октава по-високо.

Тримата господа отиват при касата.

Касиерът пита:

— Кой от вас ще получи сумата срещу тоя чек?

Стопанинът на автомобилната къща се изправя насреща му като изскочил из гроба мъртвец. Капчици студена пот са оросили челото му.

— Вашата легитимация, сеньор!

Клиентът се легитимира.

Касиерът грабва един сноп банкноти и му преброява с удивителна ловкост седем хиляди песи.

Сеньор Гарсия се връща при първото гише и пита високо:

— Извинете, каква сума остава по откритата ми текуща сметка? На името на Фернандо Гарсия…

— Двадесет хиляди песи, сеньор! — отговаря чиновникът.

— Чудесно! Значи, аз мога да купя още един автомобил! — казва весело младият аржентинец и веднага след това добавя, като се обръща към стопанина на автомобилната къща: — Сега можем да вървим!

Търговецът на автомобили гледа парите в треперещата си ръка и не вярва на очите си.

Една остра черта като белег от дълбока рана е разсякла надве лицето на сеньор Гарсия. В тая черта играе сатанинска усмивка.

От тоя миг нататък търговецът попада изцяло във властта на страшния джентълмен. Пред входа на банката той го моли със задавен глас да му прости, загдето е проявил недоверие към него и е осуетил пътуването му до Монтевидео. Но най-сетне, нали всеки човек може да изпадне в заблуда.

— В тая страна има закони! — отсича твърдо сеньор Гарсия. — Аз съм готов да не търся възмездие за обидата, която ми нанесохте, но не бих желал да се откажа от правото си над стоте хиляди песи, които ми дължите!

Собственикът на автомобилната къща пита като в просъница:

— Не бихте ли могли да намалите сумата?

— О, сеньор, излишно е да водим пазарлъци! И без това сто хиляди песи са само част от печалбата, която ме чакаше в Монтевидео. Давам ви срок до утре на обед. Моят адвокат ще дойде да получи парите. Адиос, сеньор!

Така един търговец на автомобили в Буенос Айрес плати на сеньор Фернандо Гарсия сто хиляди песи, защото се усъмни в неговата честност и не разбра навреме виртуозно измислената игра.

Земята на Южна Америка е грамадна шахматна дъска, върху която черните фигури на престъпния свят нанасят непрекъснато поражения на белите си противници. И докато в Ню Йорк и в Чикаго гангстерите действуват с картечници и с автоматични пушки, в Буенос Айрес естафадорите ограбват своите жертви внимателно, учтиво, без проливане на кръв. Те замислят предварително играта и всеки техен ход е изчислен с математическа точност.

Сеньор Гарсия влага в банка „Бостон“ известна сума и това е първият му ход. После купува автомобил и издава чек. Продава автомобила на своя помощник и помощникът му изпълнява блестящо ролята си, като внушава на търговеца да заподозре в измама сеньор Гарсия и да осуети пътуването му в Уругвай. Сеньор Гарсия показва телеграмата на втория си помощник от Монтевидео и иска сто хиляди песи обезщетение. Търговецът се хваща на въдицата и дава писмено съгласието си да плати исканата сума. Тогава сеньор Гарсия казва „мат!“ и получава със съдействието на закона сто хиляди песи.

Търговецът е ограбен съвсем законно, а тримата измамници пият шампанско и нареждат шахматните фигури за нова игра.

* * *

Отдавна е минало полунощ. Публиката в кабаре „Казанова“ е изпаднала вече в онова избухливо настроение, което кара мнозина да се обясняват в любов на дамите с чупене на чаши или да предизвикват скандал по най-малкия повод. Тук са събрани хора от цял свят: русокоси северняци от далечната и тиха земя на фиордите, мургави мъже от Мексико, плешиви немци с пури в устата, темпераментни италианци, които бият рекорда на високо говорене. Тук има и аржентинци — питуковци, мошеници и рентиета, които подражават на италианците и също като тях приказват разпалено и авторитетно. Всички са пияни в тоя късен час и всички сякаш очакват започването на някакво невероятно приключение. Танцувачките хвърлят съблазнителни погледи към масите на самотните мъже и предлагат краткотрайното си приятелство за няколко чаши ликьор или шампанско. По-младите и по-красивите от тях са си намерили вече компания — те пият непрекъснато наздравици с щедрите си кавалери и тайно пресмятат наум печалбата си от процента върху консумацията. Дошли от разните краища на Европа като кабаретни артистки, всички тия французойки, унгарки, полякини, виенчанки и испанки остават завинаги в Южна Америка. Повечето тръгват из тъмния път на бялото робство и свършват живота си на улицата, в болницата или в затвора. Други, по-щастливи и по-хитри, запазват равновесие над бездната и се омъжват за богати търговци и дори за министри.

Лампите угасват. В полумрака на залата, точно там, дето е оркестърът, светва прожектор и сноп алена светлина озарява паркетното колело на дансинга.

Един дрезгав глас съобщава:

— Андалузки танц! Играе сеньорита Изабела!

За миг разговорите стихват и в залата настава тишина. Под алените лъчи на прожектора израства стройната фигура на мургава девойка, облечена в широка шумяща рокля. Разнасят се ръкопляскания. Сеньорита Изабела е обща любимка. Тя се кланя на всички страни с оная измерена усмивка на устните, която придава на лицето й стереотипното кокетство на някаква реклама за одеколон или за южни плодове.

Барабанът на оркестъра забръмчава предупредително, сетне спира внезапно, пресечен от звънкия удар на цимбал. И изведнъж чувственият глас на един саксофон започва своите синкопни скокове сред тишината. Тоя сребърен клоун в джазовия оркестър изпреварва другите инструменти и някак безотговорно подхваща сам мелодията на андалузкия танц. Към него се присъединяват веднага цигулките, роялът разплита няколко брилянтни хроматизма, тъпанът маркира добросъвестно такта, ала никой не е в състояние да укроти веселия безумец саксофона, който се провиква подигравателно и води мелодията в гротескното лъкатушене на задавения си глас.

Сеньорита Изабела танцува. Широката й рокля е разперена като чадър, в дланите й тракат кастанети. Още малко — и цялото кабаре ще се събори сякаш под стъпките й: такъв неукротим живот блика от всяко нейно движение, такава страстна пъргавина е запалила нозете й. Тя хвърчи по колелото на дансинга като ония големи кадифени пеперуди, които се бият нощем о стъклата на осветените прозорци. Понякога танцуващата девойка изчезва в сянка, но аленият сноп светлина я догонва и я облива със студените си лъчи, за да я открие отново пред очите на омагьосаните посетители.

Когато сеньорита Изабела свършва пламнала и задъхана от умора, възторгът на публиката за дълго не може да заглъхне. Сеньорита Изабела се кланя и изпраща въздушни целувки, но това не е достатъчно. Възбудената публика крещи и почти заповядва на младата вълшебница да повтори номера си. След късо колебание прекрасната испанка се явява отново върху паркетното колело и повтаря последните фигури от андалузкия танц с предишната си огнена страст. Нов изблик на възторг и нов залп от ръкопляскания.

По-късно, когато лампите в залата светват, сеньорита Изабела разговаря на една странична маса с някакъв млад боливиец, който й обещава всичките си сребърни мини в Потоси и Оруро само за една нейна целувка. Сеньорита Изабела се смее. Тя отгатва с инстинкта на опитна грешница, че боливиецът няма никакви сребърни мини. Добре прилегналият му фрак и порочно хубавото му лице издават у него професионалния макро или сутеньора, който иска да спечели тялото й, за да го дава под наем срещу прилично възнаграждение на богатите бонвивани, докато в края на краищата го захвърли с досада в някой от вертепите на Ла Пас. Сеньорита Изабела познава отдавна живота. Въпреки младостта си тя носи вече в крайчеца на очите си по една тънка мрежица от бръчки, които дори гримът не може да скрие. Преминала през толкова катастрофи, тая кабаретна танцувачка все още се мъчи да запази някаква относителна почтеност, но мъжете-паяци наоколо й стават от ден на ден все по-дръзки и по-изобретателни. И сега, когато тя седи редом с боливиеца, едничкото й оръжие срещу него е смехът й — дрезгавият й предизвикателен смях, в който звучи далечно обещание. Сеньорита Изабела слуша увещанията на мнимия джентълмен и се киска в лицето му, сетне отпива глътка вино и начервените й устни оставят върху ръба на чашата едно малко петно като розова конфета.

Оркестърът засвирва танго — истинско аржентинско танго, — чиито носталгични звуци се източват сякаш из самите лъкове на цигулките. В ръцете на един едър музикант с боксьорски плещи акордеонът бавно гълта въздух, разтяга се и се свива, а из кожения му мях трепти плетеница от съзвучия, които се къдрят в речитативна игра, разкривяват се в септакорди, или пък гаснат неусетно, за да остане само един-единствен звук — плътен, топъл и мек. Мъже и жени се носят из дансинга с отмерени, лунатични стъпки — те огъват сластно телата си под звуците на тая плавна мелодия, от която лъха толкова нежна романтика. Може би само аржентинското танго крие в себе си това странно съчетание на крайностите: сантименталната чистота на мелодията и сексуалната пластика на нейния ритъм. Ненапразно аржентинците смятат тангото за свой национален танц. То е славата на тяхната република и радостта на влюбените по цял свят. То е галантният церемониал във вечния флирт на двата пола, които търсят неговия магнитен флуид, за да съединят телата си в прегръдка.

Ала ето — тангото замира. Над неговия последен такт се извива за миг като спектъра на небесна дъга последното съзвучие на акордеона. И веднага след това, почти без прекъсване, оркестърът гръмва оглушително и засвирва кукарача. Мълчаливият досега саксофон започва отново своите лудешки пародии, ударните дървени инструменти затракват като щъркелови клюнове и сред цялата тая звукова вакханалия едно трио от носови мъжки гласове запява провлечено:

La cucaracha, la cucaracha…

Ya no puede caminar…

Кабарето се завъртява в бясната моторна ритмика на новия шлагер и животът наоколо тепърва открива всичкото си тъмно вълшебство.

* * *

Улиците са пусти и лъщят като реки. Гъста влага лиже асфалта им. Няма вече рекламни светлини по покривите и фасадите на къщите. Из мътната дрезгавина на настъпващото утро израстват само студени сиви здания с опушени стени и с мрачни прозорци, чиито стъкла са замазани сякаш с катран. Тук-там по ъглите и площадите все още блещукат лампи, но техният блясък изглежда някак неестествен и безпомощен. Той се изцежда едва-едва на земята и образува малки локви от лимоненожълто сияние.

Под сводестия вход на една грамадна къща на авенида де Мажо, почти изхвърлена на тротоара, лежи стара жена, покрита с вестник. Случайният минувач би я помислил за мъртва, ако листата на вестника не потрепваха от дишащото й тяло. Тая незнайна скитница е решила да пренощува тук, свила се е на кълбо до стената и нищо не може да смути съня й. Наистина, книжната й завивка е твърде тънка, но когато човек свикне с кучешкия аскетизъм на бездомника, тогава и хартията топли също тъй добре, както пухеният юрган или одеялото от камилска вълна. При това тая хартия не е обикновена. Тя е минала през линотипна машина, станала е вестник и в тоя вестник стоят на лично място най-малко десет пламенни статии за благотворителността, от които лъха обилна топлина. Какво повече може да иска един бедняк? Да спи в леглото на председателя на Аржентинската република? О, при такова едно равенство хората биха си приличали като прасета, а животът би изгубил всичката си пъстрота и поезия.

След няколко часа наоколо ще загъмжи отново тъмният човешки мравуняк. Млади момичета от разни благотворителни дружества ще пресрещат минувачите и ще им предлагат лотарийни билети с богати печалби: автомобилна кола „Ролсройс“, триетажна къща в Буенос Айрес или пет декара земя в околността. Никой не бива да изпуща тоя рядък случай, още повече като се има пред вид, че целта е високо хуманна. С чистия приход от лотарията ще се облекчи съдбата на хиляди нещастници, останали без хляб и без подслон. На друга страна друго филантропично предприятие разлепва афиши за гала-представление в най-луксозния кинотеатър. Прожектиране на филма „Модерни времена“ с Чарли Чаплин. Нека гражданите посетят масово представлението и оставят своята лепта за осъществяване на еди-каква си човеколюбива идея. Не изглежда ли просто невероятно, че след всички тия трогателни грижи за ближния човешката неволя все пак не намалява, а наопаки — расте и се шири като зла чума по цялата земна планета? От ден на ден бедняците и несретниците се умножават и тяхното всемирно братство залива света — от Европа до Африка и от Азия до Америка. Мигар тая стара жена, легнала сега на тротоара, не е сестра на парижките клошари, които нощуват под мостовете на Сена, или на китайските кули, които за шепа ориз са длъжни да играят срамната роля на товарни коне и волове? И тя като тях е смазана от страдание, и тя като тях изтлява бавно сред нечувана нищета, без да подозира нито добрите намерения на филантропите, нито блаженството, което я чака след нейната смърт, когато душата й ще влезе направо в рая и ще седне тържествено за вечни времена от дясната страна на Спасителя.

Ранобудни носачи мъкнат нанякъде големи вързопи с току-що отпечатаните утринни вестници „Ла Пренса“ и „Ла Насион“. Колко парлива сензация крещи от незасъхналото още мастило! За кръвопролитията в Испания. За катастрофалното спадане на ценните книжа в Ню Йорк. За тревожното положение в Европа. За самоубийството на някакъв парализиран барон в Ница…

Небето на изток дими в розова мъгла, изпод която се показват чудните листа на една далечна палма от злато. Улиците се оживяват. По всички посоки запълзяват трамваи, автобуси и таксита. Кафенетата се пълнят с народ. От витрините на големите магазини по Флорида и Кориентес манекените посрещат деня с неизменната си восъчна усмивка. Във въздуха трепти неясен тътен. Буенос Айрес се събужда отново сред кипежа на своя многолик живот и отново става град на лотариите и на футболните мачове, град на тангото, на конните надбягвания и на неутолимата жажда за повече богатство.

Откъм пристанището се носи дрезгавият рев на параходна сирена. Пристигнал е навярно нов параход. Или друг някой е изтеглил котвата си из тежките води на Ла Плата и тръгва бавно към миражите на отключения хоризонт.

Писмо до Ханс Руин

В края на септември преди две години, драги приятелю, един параход пресичаше екватора на път за Европа. Спомняте си навярно ония нощни часове, когато трима пътници оставаха винаги последни на палубата на „Кампана“: един от Хелзинки, един от Любляна и един от София. Пред три чаши уиски те разговаряха помежду си с непринудената сърдечност на отдавнашни приятели, макар че се познаваха отскоро. Свързваше ги може би парливата носталгия към техния стар континент, който ги теглеше из невидимата далечина като огромен магнит.

И тримата се връщаха от Южна Америка — не от Америка на янките, а от Америка на испанците и на португалците, не от страната на рекордните скорости и на хората-автомати, а от тропическата полудевствена земя на бананите, на змиите и на авантюристите. Близо три месеца те пътуваха заедно и видяха много неща: съзвездието на Южния кръст, бразилското слънце, топлия дъжд от уругвайското небе, улиците на Буенос Айрес.

Но там, сред пъстрите и странни декори на другата Америка, те не видяха никъде Уолстрийт — легендарната улица на североамериканските банкери, оная златна артерия, по която тече и се умножава богатството на Моргановци и дето династията на Рокфелеровци контролира 36 тръста и получава процент почти от всеки литър бензин, продаден някъде по земното кълбо.

Южна Америка стоеше усамотена и затворена в своята испанска романтика, сякаш не се намираше на един и същ континент със Съединените щати. Нейните богатства и капитали си оставаха в самата нея, а милионерите й тепърва учеха значението на думите „тръстове“, „рационализация“ и „динамизъм“ и все още не проумяваха истинския смисъл на прочутата максима „Времето е пари“.

Когато човек пише книга за някое свое пътуване, той никога не успява да каже всичко, каквото е видял и преживял. Много по-късно, след като книгата е вече написана и отпечатана, някой потаен спомен светва неочаквано в съзнанието ни и слага началото на нови страници. Това неуморно акробатство на нашата памет трае понякога цял живот, докато сърцето ни престане да бие и над мисълта ни се спусне завеса. Но дори и в тия последни мигове на земното ни битие ще изплава като из дъното на кладенец усмихнатото лице на някой негър или ще се мерне фасадата на някой южноамерикански хотел, в който сме прекарали няколко нощи преди години.

Какво остава от нашето пътуване освен спомените и два-три албума с изгледи на градове?

Преди всичко — топлото и трайно приятелство между ония, които са пътували заедно.

А после — една книга за хаотичната и парадоксална действителност на далечните земи, които дадоха на Европа сифилиса, тютюна и картофите, за да получат днес от нея оперни певци, парижки тоалети и парфюмерия и стремежа към съвършенство.

София, септември 1938

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.